Зенон Кошидовски
Библейски сказания

Превод от полски: Димитър Икономов, 1968

chitanka.info

Увод

Книгите ми обикновено биват причислявани към категорията на научно-популярните произведения. Без да подценявам тази от своя страна полезна област, трябва да призная, че моите амбиции отиват по-далече. Може би се поддавам на илюзии, но аз смятам себе си за писател, който си е избрал за художествен материал епопеята на научните постижения. Мене ме ентусиазира откритието, но в още по-голяма степен самият откривател като човек, неговите усилия, неговите мъки и драматични приключения по пътя към истината, успехите му, колко често постигани с цената на здравето и живота му.

Защото какво може да бъде по-увличащо от тази дълга върволица от тихи изследователи, гениални и благородни маниаци или безкористни авантюристи, жадни за знания, които напук на всичко са сривали предразсъдък след предразсъдък и са вкарвали все повече светлина в нашите тъмни мозъци? Тяхната мартирология и триумфите им — това е като че ли най-чудесната между литературните теми. Всред ужасите, които историята не ни е пестила и не ни пести, те са в същност единствената афирмация и оправдание на нашия живот на тази юдол земная. Като перифразирам Стендал, иска ми се да кажа, че без знания човечеството би било като кораб без баласт, изложен на играта на слепите стихии.

Когато съм писал за съдбата на стародавните култури, винаги съм правел това, за да търся именно тази афирмация на живота, тази ценна нишка на човешкия напредък, която се провира през бурливите периоди на войни, жестокости и мракобесие. Търсел съм човека, който се е мятал в оковите на първичните инстинкти и предразсъдъци, но въпреки това е вървял напред към светлите хоризонти на битието. Проследяването на неговия пълен със страдания път през ерите, епохите и столетията — това е именно темата на книгите ми. Защото няма по-вълнуваща епопея от похода на човешкия род от пещерния човек до откривателя на атома и тайните на космоса.

В тая перспективна картина част с немалко значение представлява тъкмо Старият завет. Той пронизва с хиляди нишки нашата култура, под негово влияние се е формирало въображението на поколенията, езикът ни и нашите обичаи.

А колко малко сме запознати ние с неговото съдържание! По-старото поколение помни отделни избрани откъси, но днешното, възпитано в светски дух, вече не знае нищо за Библията. Официалният превод с архаичния си език не поощрява обикновения човек към четенето й, а хората с рационалистични убеждения се плашат поради мнението, че това е религиозна книга, пълна със стари митове и обредни предписания.

Но в същност с помощта на науката се извърши процес на ревандикация на Библията като светски документ, който съдържа значителен заряд от исторически сведения. Началото на систематичните изследвания в тази област, като оставяме настрана по-старите случайни опити, се пада в средата на XIX век. Но колко основни, революционни промени са настъпили в нашите възгледи за Библията през този относително кратък период от около сто години!

Дори до средата на миналото столетие тя е оставала запазен периметър за богословите. Като свещена книга, вдъхновена от Бога, тя се е ползувала по отношение попълзновенията на науката със своеобразен имунитет, осигурен от наредбите на църковните институции. Дълго време опитите да се погледне критично на библейския текст от лингвистична или историческа гледна точка са били смятани за светотатство и атентат срещу религиозните вярвания.

Царяло е убеждението, че Мойсей, Исус Навин, Давид, Соломон и пророците наистина са написали съответните части от Библията, че Йехова е установил „Десетте заповеди“ на Синайската планина, че Илия е отлетял на небето върху огнена колесница, а Данаил е излязъл жив и здрав от ямата с лъвовете. Когато библейският текст се е различавал съвсем очевидно от това, което се съдържа в понятието за свещеност, коментаторите са търсели в него пълен с мистика алегоричен смисъл. Така например „Песен на песните“, любовна лирика, от която блика източно сладострастие, според тяхната версия се превръща в религиозна поема, в която под името на любимия се криел Йехова, а в християнската ера — Христос.

Ние, хората от епохата на велики открития в областта на природознанието, мъчно можем да разберем как е било възможно до толкова неотдавна Библията да минава за единствен авторитет по въпросите на знанията за света. Очарователният по своята наивност библейски разказ за Адам и Ева и рая повечето хора са приемали като последна дума за началото на живота на Земята. Когато Дарвин през 1859 г. публикувал своята еволюционна теория в произведението си „За произхода на видовете“, развихрила се буря от протести не само сред вярващите в Библията, но и в известни научни кръгове.

През втората половина на миналото столетие, когато кръгозорът на нашите знания се разшири бурно поради веригата от великолепни научни открития, по силата на нещата трябваше да настъпи и обрат по отношение на Библията. Най-сетне с нейните проблеми се заемат истински учени; постепенно се развива библистиката, чиито наченки имат корените си в XVII век, и която се отделя в нов клон на науката със собствени методи на изследване, които се заострят с всеки изминат ден.

За тая промяна благоприятствува преди всичко общата атмосфера в Европа, която излиза от своята културна изолация. Пътешествениците и изследователите на непознатите континенти пробуждат жив интерес към великите култури на Близкия и Далечния Изток. Тогава между другото се стига до съзнанието, че Библията не може да претендира за изключителното право да бъде наричана боговдъхновена книга. Защото индуските брахмани имат Ригведа, изповядващите по-новия индуизъм — Махабхарата и Рамаяна, будистите от Индия отвъд Ганг, от Япония, Китай и Монголия — книгата махаяна, персите, последните последователи на Зороастър, — Зенд Авеста, мюсюлманите — корана. А списъкът съвсем не е изчерпан, защото тук сигурно трябва да се добавят още свещените книги на китайското конфуцианство и даоизъм, както и на японския шинтоизъм.

Всички тия свещени писания според техните последователи съдържат самата открита им от Бога истина, при все че се различават толкова много едно от друго. Между тях Библията заема едно от местата, и то съвсем не най-предното, защото по броя на своите последователи отстъпва на много от тях. Лишена от ореола на единственост, Библията престана да бъде необикновен и неповторим феномен, а се оказа една от многото прояви на човешкия копнеж по истината. Почвата, на която е израсла, са нормалните психологични и социални процеси, еднакви в народите на всички континенти без оглед на раса, език и култура.

Учените, които се занимават с научното изследване на библейския текст, са си изработили нова област на знанието, наречена библейска критика, която е разделена на низша и висша.

Низшата критика се занимава с установяването на възможно автентичния текст чрез откриването на грешките на преписвачите и преводачите. Нас ни интересува по-скоро висшата критика, защото благодарение на нейните сензационни заключения узнаваме какво в същност представлява Старият завет.

Пионери на тая нова изследователска област са между другите Щраус, Ренан и Велхаузен. Безукорната логика на техните лингвистични методи, доведени до изумителна прецизност, в края на краищата преодолява съпротивата на догматиците и дори католическата църква бива принудена да отстъпи.

През 1943 г. Пий XII окончателно санкционира библейската критика и по тоя начин открива за католическите изследователи пътя към знанието, чиято аргументация има толкова непреодолима сила, че е невъзможно да бъде отричана по-нататък.

С какви методи си служи висшата критика в изследователската си работа? Въпросът е доста сложен и за неспециалистите може би твърде отегчителен. За да се сведе тоя проблем до няколко основни елемента, ще си позволим едно доста опростено сравнение, което обаче има това предимство, че обяснява работата по много нагледен начин.

Да си представим един полонист, който има пред себе си разказ, комбиниран в едно цяло от заемки от Рей, Паск, Нарушевич, Немцевич и Лелевел.[1] Понеже полският език, както другите езици, с течение на времето е подложен на значителни промени на развитие, а всеки от гореспоменатите автори има и свой собствен стил, нашият полонист лесно ще открие в отделните части на текста разликите в синтаксиса, лексиката и фразеологията. С извършване на подробен анализ на текста мистификацията ще бъде открита лесно. Не само това, полонистът ще установи авторите на отделните съставни части, а ако това не му се удаде, сигурно ще определи кога е създаден даден текст според характерните белези на езика. Накрай ще отсъди, че разказът е конгломерат от откъси от различен произход и че поради това не може да бъде дело на един автор.

С подобни, само че много по-сложни проблеми имат работа критиците на Библията. Книгите на Стария завет, признавани от евреите, са се запазили на староеврейски език, като се изключат малко на брой арамейски откъси.[2] Благодарение на документите, намерени в Тел ел-Амарна и Рас Мамра, както и благодарение на някои най-стари откъси от Библията, като например песента на Мария, сестра на Мойсей, и песента на Дебора, учените успяват да реконструират староеврейския език, като се почне от XIII век преди нашата ера. По тоя начин те си създават отлично средство за лингвистичен анализ на отделните библейски книги. Естествено, че това е мравешка работа, която изисква упорит труд и огромен запас от знания. Досега тя съвсем не е още завършена, а постигнатите резултати все още са предмет на оживени научни разисквания. Известни основни констатации обаче не подлежат на никакво съмнение.

Установено е преди всичко, че Старият завет е сбор от исторически предания, народни легенди, закони, обредни предписания и митове, които по произход са от различни епохи и обществени среди. Това наследство са събрали и обработили еврейски компилатори през много по-късен период — предимно след вавилонския плен. Под напора на тия факти естествено, че се разсеяха много традиции, осветени от вековете, като например аксиомата, че автори на Петокнижието били Мойсей и Исус Навин, че пророците сами написали своите поучения (с някои изключения), че Давид бил съставил псалмите, а Соломон — Песен на песните и Притчите.

В Библията текстовите слоеве от различен вид до такава степен са се натрупали един върху друг или са се преплели, че тяхната сегрегация и научно идентифициране за дълги години още ще бъде предмет на работата на библейските критици. Освен това проблема са усложнили допълненията, направени по едни или други съображения от дълга поредица редактори, компилатори и преписвачи. Към тази област спадат между другото така наречените етиологични митове, т.е. митове, създадени „екс пост“ за обясняване на известни инциденти, чието действително развитие се е изтрило от паметта на поколенията. Етиологични митове са например чудото при преминаването на Червеното море, чудото на манната и чудото със спирането на водите на река Йордан. Изследванията показаха, че зад тях се крият съвсем естествени явления, които били затъмнени от хода на времето и едва по-късно прераснали в свръхестествени събития.

Венец на всички тия научни работи е обаче историческата критика на Библията. Ще се постараем с няколко изречения да обясним в какво се състоят нейната работа и заслуги.

До началото на XIX в. нашите сведения за древните култури на Близкия Изток бяха безкрайно оскъдни и в много случаи доста лъжливи. Единствените източници, с които разполагахме, бяха неясните споменавания в Библията и изложенията на гръцките историци, като Херодот, Ксенофонт, Ктесиас и Диодорос, при което последните двама не заслужават да им се вярва. Названията на такива народи като вавилонци, асирийци, египтяни и перси в същност малко ни говореха, а териториите на техните държави представляваха на картата бели петна. Затова нищо чудно, че Библията, изтръгната от историческия контекст, е станала поле за най-фантастични интерпретации. Не е съществувала никаква възможност да се установи кое в нея е легенда, а кое историческа истина.

Мъглите на игнорирането започват да се разпръсват едва когато настъпва епохата на големите археологически открития в средата на миналия век. Изпод пясъка на пустинята биват извадени на повърхността великолепни паметници на забравени култури: храмове и гробници на фараони, както и развалини на храмове и царски дворци в Хорсабад, Хатушаш, Ниневия, Вавилон, Ур, Угарит, Мари и в много други стародавни градове на Месопотамия и Сирия. При разкопките биват намерени безброй писмени документи, буквално цели огромни библиотеки и архиви. Така например в руините на двореца на асирийския цар Ашурбанипал в Ниневия са се запазили двадесет и пет хиляди глинени таблички с текстове, написани с клинообразно писмо. Те обхващат дипломатическа кореспонденция, трактати, молитви, литературни паметници и религиозни митове от изминалите векове, между другото епоса за Гилгамеш, в който се съдържа разказ за потопа. През 1904 г. в Суза е бил открит правният кодекс на вавилонския цар Хамурапи (1750–1690 г. пр.н.е.); както се оказа, този кодекс е бил източникът на някои правни предписания в Петокнижието.

Когато французинът Шамполион (1790–1832) дешифрирал египетските йероглифи, а германецът Гротефенд (1775–1853) проникнал в тайните на клинообразното писмо, започнало разчитането на тия документи. Тази работа съвсем не е довършена, но днес вече пред нас са изправени в пълна светлина малко известни или съвсем забравени народи от древния свят: шумери, вавилонци, асирийци, халдейци, финикийци, филистимляни, хети, митанци, перси, арамейци и египтяни. Ние вече знаем много за техните култури, религии и обичаи, а с историята на редица от тях днес сме запознати толкова подробно, че за нея са написани вече обширни книги.

В средата на миналия век започват археологически търсения и в Палестина. Извършени са разкопки и са извадени на повърхността повечето от градовете, чиито имена знаехме само от Библията. В техните развалини са намерени потвърждения на редица факти, отбелязани в Библията, като например неопровержими доказателства за завоевателната кампания на Исус Навин, останки от строителството през времето на Саул, Давид и Соломон, както и доказателства за опустошенията при нашествията на арамейците, асирийците и халдейците. От друга страна, египетските, асирийските, халдейските и персийските надписи и документи дадоха възможност да се установи, че не всичко в Библията е легенда и фантазия, че в нейното изложение стърчат като километрични знаци известни истински исторически факти.

Израилският народ, както всеки друг народ, не е могъл да живее в пълна културна и обичаева изолация, особено защото е бил млад народ в сравнение със старите богати и зрели цивилизации, които са го обграждали. Историческата критика се занимавала с откриването на тия връзки и в това отношение може да се похвали с известни несъмнени успехи. Така преди всичко по корелативния метод тя успя да възстанови частично хронологията на библейската история, да допълни или установи известни епизоди, които Библията или премълчава, или ги разглежда лаконично или едностранчиво, да осветли политическите мотиви на много събития, които не разбирахме, с една дума — да даде на доста наивно разказаната библейска история някакъв прагматичен ред на причините и следствията.

Най-важното за нас беше да се установят точните връзки в областта на обичаите, законодателството и религията. На тия въпроси посвещаваме много място в книгата, затова тук е достатъчно само да отбележим като пример, че законите и „Десетте заповеди“ на Мойсей са се оформили под влияние на месопотамското законодателство, че историите за сътворението на света, потопа и ред други разкази са заети от вавилонската митология, че дори цялата есхатология на пророците, като страшния съд, наградата и наказанието след смъртта, рая и ада, ангелите и сатаната са от чужд произход. С една дума, всички наши религиозни концепции и правила на вярата са с около петнадесет века по-стари от Библията, която ни ги е предала.

Под влияние на всички тия открития започнахме да гледаме на Библията с други очи и за наше изумление забелязахме, че тя е един от най-големите шедьоври на световната литература, творба на изключителен реализъм, в която прелива и кипи автентичен живот. Трудно е просто да се повярва, че тоя богат калейдоскоп от разкази, изпълнен с пластика, движение и колорит, както и от хора с плът и кръв, е могло да бъде създаден в толкова далечното минало и че е оцелял до наше време.

В тоя сборник от разкази, приказки, псалми, лирика и вдъхновени пророчества талантливият народ е разкрил своята житейска мъдрост, проникнал е в най-съкровените глъбини на човешката природа и смело е повдигнал основния въпрос за човека, въпроса за смисъла на живота. Темата на Библията е многовековната история на еврейските племена, изпъстрена с течение на времето с разни необикновени разкази и легенди.

Съдържанието на Библията е толкова богато, колкото богат е самият живот. Идиличните сцени съседствуват непосредствено с кървави войни, с ексцеси на разюзданост и поквара, както и с епизоди, които потрисат с трагизма си. А какво богатство има там в галерията от човешки образи! Достатъчно е да споменем на един дъх Самсон, цар Саул, който се гърчи в самотата си, в своето полуобезумяване и поражение, или пък елегантния и много ловък Соломон, натрупал голямо богатство от търговията си с коне и производството на мед.

Венецът на тия събития е общата трагедия на еврейския народ, отвлечен във вавилонското робство. Но както при правилно изградена трагедия, и тук заедно с финала настъпва катарзис, очистване и реабилитация. Във Вавилон на тия преселници не е било много зле и все пак те чезнели от копнеж по родината. Седнали край Ефрат, пеели проточено своите разкаятелни псалми и не губели надежда, че свободата ще засвети и над тях.

Когато персийският цар им разрешил да се върнат, те тръгнали всред страдания през пустинята и планинските дебри, та върху руините на опустошения, обеднял Йерусалим да градят новия си живот. Под влияние на страданията и опита някои пророци във вдъхновени видения проповядвали лична етика, обществена справедливост и монотеизъм от по-висок вид, основан върху вярата, че вселената се управлява само от един Бог. И именно в похода на израилския народ към по-висши форми на живот виждам споменатата по-горе линия на развитие, която представлява същността на историята на човешкия род.

Ето така ми се представяше Библията, когато пристъпих към написването на настоящата книга. Трудността се състоеше в това, че имах работа с двоен материал: с библейския текст, както и с огромни научни сведения, които поставяха в сензационна светлина цели раздели от израилската история или пък подробности от нея. Налагаше се да обединя тия два елемента в книгата си, която трябваше да се отличава от научните, та дори и от популярно-научните трудове.

Защото аз исках читателите да се запознаят със съдържанието на Библията и да я четат така, както я чете днес науката. Затова дадох двояка композиция на книгата си: отделно съдържанието на Библията и отделно коментара. По тоя начин се създаде тази малко странна и рискована форма, която се надявам, че няма да се окаже особено неудобна при четенето.

Когато перифразирах библейския текст, стараех се да го предам по най-лекодостъпен начин, та днешният читател да може да го чете без усилие и да съсредоточи вниманието си на самото съдържание. По тия съображения се позовах на модернизирания превод на Вуек[3], дори използувах най-новия превод на Петокнижието от оригинала.[4] Преводът на Вуек, който толкова много е възхищавал Мицкевич, Словацки и Сенкевич, съдържа много неточности, както и доста езикови изрази и обрати, които са променили значението си или са станали неразбираеми. Все пак разказът ми е запазил тук-таме оня лек архаичен дъх, който създава желания климат на старинност.

Общо взето, старал съм се да спазвам последователно двояката композиция на книгата. При случаи обаче, когато фабулата можеше да се допълни, обогати или оживи със сведения, придобити благодарение на археологическите открития, не съм се поколебал да сторя това. То се отнася например за град Ур и за ония реалии, които правят по-пластичен и жив разказа за Авраам.

Други проблеми, с които съм се борил, са психологическите мотиви, които се крият в основата на много събития. В това отношение Библията е, общо взето, въздържана, при все че много пъти прави неясни алюзии в тази насока, които карат човека да се замисли. Защо левитите под водачеството на Коре вдигнали бунт срещу Мойсей, защо собствените братя на последния са му отказали послушание, защо първосвещеникът Аарон се е отрекъл от Йехова и установил култа на златния телец? Такива интригуващи въпроси има цяло множество в Библията. Ако на някои от тях се осмелих да отговоря, винаги съм търсил оправдание или в някакъв библейски текст, или в логичното заключение, което възниква само от обстоятелствата, които съпътствуват дадено събитие.

[1] Полски писатели от различни векове. — Б.пр. ↑

[2] Освен тия книги, които признават евреите, както и другите християнски вероизповедания, католиците причисляват към книгите на Стария завет и седем книги, написани на гръцки, а именно книгите на Товит, Иудит, Варух, Премъдростта, Еклисиаст, както и двете книги на Макавеите. — Б.а. ↑

[3] Якуб Вуек (1540–1997) — йезуит, богослов и проповедник — преводач на Библията на полски език. — Б.пр. ↑

[4] Цитатите от Библията в българския превод са според текста на синодалното издание от 1925 г. — Б.пр. ↑

От Сътворението на света до Вавилонската кула

Сътворението на света

В началото Бог сътворил небето и земята. Земята била безформена, пуста и тънела във вечен мрак. Навсякъде се разстилала само вода и духът божий се носел над нея. И рекъл Бог: „Да бъде светлина!“. Видял Бог, че светлината е добро нещо, отделил я от тъмнината и я нарекъл ден, а тъмнината нарекъл нощ. На другия ден посред водата Бог създал небесния свод, който разделил водата на две части: на вода, която се намирала на земята под небето, и на вода, която като облаци и дъжд увиснала на небето. На третия ден събрал водата под небето на едно място и се появила суша. Тогава Бог заповядал земята да обрасне с много видове растения, които дават семена, и с дървета, които раждат плодове. На четвъртия ден направил двете големи небесни тела, които да светят на небесния свод: по-голямото да свети денем, а по-малкото да осветява нощта. Така били създадени Слънцето и Месецът, за да отделят деня и нощта и да определят годишните времена, дните и годините. Наслагал също така безброй звезди по небесния свод. На петия ден сътворил Бог морските чудовища и всички други живи същества, които се движат във водата, както и птиците, които летят над земята. И благословил ги, като казал: плодете се и се множете и пълнете морето и въздуха. На шестия ден създал добитъка, влечугите и всички други животни, които ходят по земята. Накрай сътворил човека по свой образ и подобие, за да господарува над цялата земя, над всичко, което живее и расте на земята. На седмия ден Бог починал след работата си и благословил тоя ден и го направил празник за вечни времена.

Адам и Ева в Рая

В плодородна равнина, която се намирала на изток, Бог Йехова създал градина, известна навсякъде като райска градина, и настанил в нея Адам (буквално: човека), за да я управлява и да се грижи за нея. Там растели множество най-различни дървета, приятни за окото и полезни поради вкусните си плодове. Точно в средата на рая растели „дървото на живота“ и „дървото за познаване на доброто и злото“. Там текла голяма река, която давала влага на растенията. В мястото, където излизала от градината на рая, тя се разклонявала в четири главни реки на света. Едната се наричала Фисон и обикаляла цялата хавилска земя — там, гдето има най-хубаво злато, ароматна смола и камък оникс. Втората река се наричала Гихон[1] и обикаляла цялата земя Куш. Третата река била Хидекел[2], тя течала на изток от (град) Ашур, а четвъртата Ефрат. Бог Йехова позволил на Адам да яде от плодовете на всички дървета с изключение на „дървото за познаване доброто и злото“, чийто плодове му забранил да вкусва под заплаха, че ще умре. Бог Йехова видял, че не е добре човекът да бъде самотен и му довел в рая всички животни, които живеели на земята, и птиците, които летели във въздуха. Адам дал имена на млекопитаещите, птиците и на всички други твари, но пак се чувствувал самотен, защото нямал равен на себе си другар. Затова Йехова пратил на Адам дълбок сън, извадил му едно ребро и създал от него жена. Тогава Адам рекъл: „Ето това е кост от костите ми и плът от плътта ми; тя ще се нарича жена, защото е взета от мъжа. Затова мъжът оставя баща си и майка си и се прилепва към своята жена така силно, че те стават едно тяло.“ Адам и жена му били голи, но не се срамували от това. Между животните, които създал Бог Йехова, с най-голяма хитрост се отличавала змията. Един ден тя попитала жената защо Бог им забранил да ядат плодовете от „дървото за познаване на доброто и злото“. На това жената отговорила: „За да не умрем.“ „Сигурно няма да умрете“ — уверявала я подлата змия и я убеждавала, че Бог не иска да ядат плодовете на това дърво, защото ще им се отворят очите и като Бог ще знаят доброто и злото. Жената се вгледала в „дървото за познаване доброто и злото“, видяла, че е приятно на окото, а плодовете му дават мъдрост. Тогава откъснала от забранения плод, изяла го, а после убедила мъжа си да направи същото. Тогава очите и на двамата се отворили и те забелязали, че са голи. Засрамени от голотата си, накъсали смокинови листа, за да закрият телата си. Когато Бог Йехова се разхождал из рая, Адам се скрил с жена си между дърветата. Бог Йехова попитал Адам: „Къде си?“ А той се обадил и рекъл: „Чух шума (от стъпките ти) в градината, уплаших се, защото съм гол, и се скрих.“ Тогава Бог попитал: „Кой ти казва, че си гол? Да не би да си ял плод от дървото, от което ти забраних да ядеш?“ Адам хвърлил цялата вина върху жената, която, попитана от Бог Йехова, на свой ред обвинила змията, че я прелъстила и наговорила да яде от забранения плод. Бог Йехова се разсърдил на змията, проклел я и я наказал за вечни времена да се влачи по земята, да яде пръст и да живее в непрестанна война с човека. А на жената рекъл, че ще ражда децата си всред болки и ще се намира под властта на мъжа си, който ще господствува над нея. Накрая се обърнал към Адам и казал: „… проклета да е земята поради тебе: с мъка ще се храниш от нея през всичките дни на живота си. Тръни и бодили ще ти ражда тя; при все че твоя храна са плодовете на земята. С пот на лицето си ще добиваш своя хляб, докле се върнеш в земята, от която си взет; защото си пръст и ще се превърнеш в пръст!“ Адам дал на жена си името Ева, понеже щяла да стане майка на всички хора на земята. Бог Йехова направил за грешната двойка дрехи от животински кожи, облякъл голотата им и ги прогонил от рая, понеже не искал те да ядат плодове от „дървото на живота“ и по тоя начин да станат безсмъртни. На стража при вратата на рая поставил огромен крилат херувим с огнен меч.

Каин и Авел

Адам и Ева имали двама синове: по-големият се наричал Каин, а по-малкият — Авел. Авел бил овчар, Каин — земеделец. Един ден се случило, че Каин принесъл в жертва на Бога земни плодове, а Авел му посветил първородното агне от стадото си. Йехова приел благосклонно дара на Авел, а жертвата на Каин дори не благоволил да погледне. Каин се разсърдил извънредно много по тази причина и лицето му се помрачило. Тогава Йехова го попитал: „Каине! Защо се разсърди, а лицето ти се помрачи? Ако постъпваш добре, жертвата ти ще бъде приета, ако се държиш зле, грехът ще застане пред прага, а ти със своята алчност няма да се овладееш и ще изпаднеш в негова власт.“ Каин обаче не послушал предупреждението. Раздиран от завист, примамил Авел в полето и го убил коварно. Когато видял престъплението, Бог се обадил отново и попитал Каина: „Къде е Авел, брат ти?“ А той отговорил: „Не зная. Нима съм пазач на брата си?“ Тогава Бог казал с голям гняв: „Какво направи ти? Кръвта на твоя брат вика от земята към мене. Ти ще бъдеш прокълнат изгнаник и скитник по земята за вечни времена, но който поиска да те убие, ще бъде наказан седмократно.“ За да се скрие от Йехова, Каин тръгнал в изгнание и се заселил в страната Нод на изток от Едем. Там си намерил жена и имал от нея син Енох. Правнук на Енох бил Ламех, който имал две жени. От едната от тях, Ада, имал син Иавал, който станал баща на скотовъдците и пастирите. Брат му Иувал бил баща на музикантите, които свирят на гусли и пищялки. Тувалкаин, роден от втората жена, Цила, бил занаятчия, опитен при обработката на мед и желязо. Адам живял 930 години. Ева му народила синове и дъщери, а от тях се родили много потомци. Един от тях, Матусал, живял 969 години. Негов внук бил Ной, който от своя страна родил трима синове: Сим, Хам и Иафет.

Потопът

Потомството на Адам и Ева постепенно заселвало земята. Но човешкият род бил белязан с петното на първородния грях. Човекът трябвало с тежък труд да изкарва насъщния си хляб, в сърцето му се загнездила злобата и подлостта. Хората вдигали ръце едни срещу други, избивали се в непрестанни войни и се ограбвали взаимно. Земята била пълна с насилия и престъпления и при тая бъркотия не било обръщано внимание на предупредителния глас на твореца. Йехова съжалил за своето дело и се огорчавал в сърцето си от престъпленията на човешкия род. Затова той решил да премахне всичко по света — както хората, така и животните, та да сложи край на неправдите. Не искал обаче делото му да бъде унищожено без остатък. Надявал се, че една нова, друга генерация хора и животни ще се окаже по-послушна и ще създаде по-добър, по-щастлив свят. Между грешниците само богобоязливият Ной се радвал на благосклонност пред очите на Бога. Той имал трима синове: Сим, Хам и Иафет, които също не се били отклонили от пътя на правдата. По поръчение на Бога Ной построил ковчег от гоферово дърво, а пролуките запълнил със смола. Ковчегът бил дълъг триста лакти, широк петдесет лакти и висок тридесет лакти, имал три ката, но само един прозорец и една врата. Ной построил ковчега с помощта на синовете си, при все че тогава бил вече на 600 години. Щом Бог видял, че ковчегът е готов, обявил, че ще изпрати на земята потоп. Решил да спаси само Ной, жена му и тримата му синове с жените им, а така също по една двойка от всички четириноги, влечуги и птици, за да се размножават отново. Ной вкарал животните в ковчега, натрупал храна и се затворил вътре заедно със семейството си. След седем дни се излял проливен дъжд, който продължил четиридесет дни и четиридесет нощи. Водата се надигала и надигала, докато накрай заляла цялата земя и дори най-високите планини потънали в нея. Всичко живо, хора, животни и птици, загинало. Само ковчегът на Ной заедно с неговото семейство и животните се носел по повърхността на водната шир. Най-сетне дъждът престанал, но водата спадала много бавно и още сто и петдесет дни не се виждал нито къс от суша. На седмия месец ковчегът заседнал на върха на планината Арарат в Армения, а на десетия месец планинските върхове се показали от водата. Ной почакал още четиридесет дни, а после пуснал през прозореца една врана, за да се убеди дали тя ще намери суха земя. Но птицата веднага се върнала в ковчега. След това Ной пуснал гълъб, но и той се върнал, понеже не намерил място, където би могъл да кацне. След още седем дни пак пуснал гълъба и тогава той се върнал привечер с маслинено клонче в човката, което показвало, че по земята са се появили сухи места. Почакал още нови седем дни и за трети път пуснал гълъба на свобода, но този път той не се върнал, защото земята била напълно изсъхнала. Ной излязъл от ковчега и построил олтар, за да принесе жертва на Своя Господ в знак на благодарност за спасението му. Йехова решил, че никога вече няма да наказва човечеството с потоп и в знак на вечен съюз с всички живи същества по земята окачил на небето лъчезарната седмобагрена дъга. Ной отново се заловил да обработва земята и да отглежда добитък. Засадил лозе и дори се научил да прави вино. Веднъж си пийнал малко повече и замаян свалил дрехите от себе си, та съвсем гол заспал в шатрата. Намерил го в такова състояние Хам, баща на Ханаан, и, като се душел от смях, съобщил на братята си какво видял. Но Сим и Иафет проявили по-голямо уважение към баща си: извърнали очи, за да не видят голотата му, и го покрили с плащ. Когато Ной се събудил и чул за държанието на Хам, изпаднал в такъв гняв, та го проклел и предсказал, че неговите потомци ще станат роби на поколенията на Сим и Иафет. След потопа Ной живял още 350 години, следователно в момента на смъртта си бил на 950 години. От неговите синове произхождали трите големи групи от човешкия род, който населява земята. Иафет станал родоначалник на народите от Севера, от Сим произлезли семитите, а Хам дал началото на африканското население, хамитите. Един от потомците на Хам бил Нимрод, който се проявил пред Господа като голям ловец.

Вавилонската кула

Отначало хората говорели на един език. Те населявали Сенаарската земя в поречието на Тигър и Ефрат. Земята там била необикновено плодородна, затова живеели все по-добре. Това ги направило много горди и те решили да построят кула, която да достигне с върха си до самото небе. Като строителен материал вместо камъни употребили печени в огън тухли, които споявали с глина. Кулата растяла все по-високо, докато Йехова се разтревожил и решил да я разгледа. Разсърдила го човешката суетност и объркал езиците на хората, за да не могат да се разбират помежду си. По тая причина между строителите настъпил такъв хаос, че те трябвало да се откажат от по-нататъшния строеж, и се пръснали по всички страни на света, като оставили натрупания строителен материал, както и инструментите, с които си служели. А градът, където се издигала кулата и където станало смесването на човешките езици, бил наречен Вавилон.

[1] Геон. — Б.пр. ↑

[2] Тигър. — Б.пр. ↑

Преудивителните открития за Сътворението на света, за Рая, Потопа и Вавилонската кула

От Библията узнаваме, че първоначалното отечество на евреите е било Месопотамия. Семейството на Авраам живеело в Ур, древната столица на шумерите, преди да се пресели в Ханаан или днешна Палестина. Следователно евреите са принадлежали към голямата група от народи, които създали в басейна на Тигър и Ефрат една от най-богатите култури в историята на човечеството. Същинските творци на тази голяма култура са били шумерите. Още през третото хилядолетие преди нашата ера те строели великолепни градове, напоявали почвата с помощта на широка мрежа от напоителни канали, развили занаятчийството и създали прекрасни паметници на изкуството и литературата. Акадийците, асирийците, вавилонците, хетитите и арамейците, които по-късно са създавали последователно свои държави в Месопотамия и Сирия, били ученици на шумерите, от които получили голямо културно наследство.

До средата на XIX век разполагахме с много малко и дори лъжливи сведения за културата на тия народи. Едва археологическите разкопки, извършени в Месопотамия в голям мащаб, ни разкриха тяхното величие и богатство. Откопани бяха такива могъщи метрополии като Ур, Вавилон, Ниневия, а в царските дворци бяха намерени хиляди таблички с клинообразно писмо, които вече са разчетени. Съдържанието на тия документи се състои от исторически хроники, дипломатическа кореспонденция, контракти, митове и религиозни поеми, между които се намира най-старият епос на човечеството за шумерския народен герой Гилгамеш.

С разчитането на тия текстове се оказа, че Библията, смятана от векове за оригинална творба на евреите и боговдъхновена книга, крие корените си в месопотамската традиция, че много подробности и разкази са в по-малка или по-голяма степен заети от богатата съкровищница на шумерските митове и легенди.

В това няма нищо чудно. В светлината на настоящото историческо знание ние днес щяхме да смятаме за нещо необикновено, ако беше другояче. Защото знаем, че културата и цивилизацията не умират безпотомствено, че най-ценните плодове на своите постижения предават много пъти по сложни пътища на по-младите култури. До неотдавна смятахме, че европейската култура дължи всичко на Гърция, а между това най-новите проучвания показаха как в много отношения все още сме наследници на онова, което геният на шумерския народ е създал преди пет хиляди години. Във вечния поток на отминаването културите и народите разцъфват и умират, но техният опит живее и се обогатява от следващите поколения и съдействува за създаването на нови, по-зрели култури.

В тая историческа свързаност евреите не са представлявали и не са могли да представляват изолирана група. Техните корени се крият дълбоко в месопотамската култура, от която са отнесли в Ханаан представи, обичаи и религиозни митове, каквито са се създали през хилядолетията край Тигър и Ефрат. Явни следи от тия далечни влияния намираме днес в библейските текстове.

Откриването на тия зависимости и заимствувания обаче не е лесно нещо. След като се настанили в Ханаан, евреите постепенно се откъсвали от влиянието на Месопотамия. Изнесените оттам представи, митове и разкази били предавани устно от поколение на поколение и през вековете често пъти са се преиначили до такава степен, че родословието им може да бъде разпознато само с помощта на месопотамските извори.

За затриването на тая изключително стара родственост са съдействували главно духовниците, които след завръщането от вавилонския плен, следователно в период от VI до IV век преди нашата ера, са редактирали текста на Стария завет и са ни го предали в тая форма, в каквато го имаме днес. За своята компилация те са си служили със стародавни народни предания, но без скрупули са ги преиначавали с оглед на предварително определени религиозни цели.

Съвременното разбиране за историческа точност им е било чуждо. Предаваните от поколение на поколение разкази им служели само за да докажат, че още от времето на Авраам Йехова е направлявал съдбините на избрания от него народ.

За щастие на научните изследователи в преработките си духовниците невинаги са били последователни. Те са допуснали в библейските текстове много подробности, които издават тясната връзка с културата на Месопотамия. Цели векове никой не е могъл да си обясни техния смисъл. Едва големите археологически открития, които ни позволиха да възсъздадем забравените култури на шумерите, акадийците, асирийците и вавилонците, хвърлиха сноп светлина върху тия по-рано неразбираеми подробности, показаха техния много стар произход.

Библейската история за сътворението на света може да служи като пример как духовниците са преиначили старите месопотамски митове. Известният археолог Жорж Смит е разчел върху клинописните таблички цяла вавилонска поема за сътворението на света, известна под името Енума елиш, която наглед няма нищо общо с библейския разказ. Съдържанието на този митологичен епос, дадено много съкратено, е следното: В началото съществувала само вода и царял хаос. От този страхотен хаос се родили първите богове. С течение на векове боговете решили да въведат ред в света. Това възбудило гняв в Бог Абзу и жена му Тиамат, ужасната богиня на хаоса. Бунтовниците се обединили под предводителството на мъдрия Бог Еа и убили Абзу. Тиамат, представена като змей, решила да отмъсти за смъртта на мъжа си. Тогава боговете на порядъка под предводителството на Мардук убили Тиамат в кървав бой, а грамадното й тяло разсекли на две части, едната от които станала земя, а другата небе. А кръвта на Абзу се смесила с глина и от тая смес се създал първият човек.

Веднага ни се налага въпросът, какво общо може да има тая мрачна, неизразимо примитивна космогония с възвишената монотеисгична история на духовниците, които са редактирали Стария завет. И все пак съществуват улики, че тя по някакъв начин трябва да е представлявала суров материал за безкрайно по-благородната еврейска версия. Американският археолог Джеймс И. Притчър си е направил труда да съпостави подробно двата текста и открил множество поразителни аналогии. Прави впечатление преди всичко еднаквият ред на събитията в двата текста: създаването на небето и небесните тела, разделянето на водата от земята, създаването на човека в шестия ден, както и почивката на Бога в Библията и общия пир на вавилонските богове в текста на Енума елиш в седмия ден.

Някои учени смятат, че текстът в книгата Битие 3, 5: „… ще бъдете като бог, знаещи добро и зло“ трябва да се разбира в политеистичен смисъл: „като богове“[1]. Ако е така, поради невнимание на юдейските редактори ние ще имаме работа със следа в библейския текст от политеистични представи. В шеста глава на същата книга (стих 2) хората са наречени „синове божии“, а така именно вавилонският мит определя разбунтуваните богове, понеже наистина били синове на бог Абзу и на богиня Тиамат.

Дълго време изследователите са си блъскали главите над втория стих от първата глава на книгата Битие, където се говори за духа божий или по-право за съживителния дъх на Бога, който се носи над водите. Тоя стих е бил интерпретиран по различен, много пъти фантастичен начин, докато в развалините на финикийския град Угарит (близо до днешния Рас Шамра в Сирия) бяха намерени таблички с клинообразно писмо, които представляват сбор от митологични поеми. В космогоничния мит учените попаднаха на текст, според който Бог седнал върху водата като птица върху яйца и излюпил от хаоса живот. Няма повод да се съмняваме, че библейският дух божий, който се носи над водата, е ехо от този угаритски мит.

Библейската история за сътворението на света несъмнено е била създадена в тишината на работните помещения на еврейските духовници и като интелектуална концепция на богослови не е придобила популярност всред широките маси на еврейския народ. На въображението на простите хора навярно по-силно са въздействували драматичните митове за героичните борби на боговете с огромното чудовище на хаоса. В текстовете на Стария завет са се запазили забележими следи от тия народни вярвания. В угаритската поема бог Ваал побеждава седмоглавия змей Левиатан. В книгата на Исай (27, 1) четем буквално: „В оня ден Господ ще порази със своя тежък, голям и як меч Левиатана — прано бягащия змей, и Левиатана — лъкатушния змей, и ще убие морското чудовище.“ Змеят се появява и под името Рахав. За конфликта между Йехова и Рахав споменават книгата на Йов, един от псалмите, както и Исай.

Ние сме в щастливо положение, че можем да следим пътя, по който е вървял през историята месопотамският мит за борбата на боговете с чудовището. През времето на шумерите богът-победител, който поразил змея, бил Енлил. Когато царят на акадийците Хамураби превзел Месопотамия, победител на змея станал Мардук. Минали векове, хегемония над Междуречието придобили асирийците и тогава достойнството на върховен бог в държавата получил Ашур. Асирийските писари изтрили от табличките с клинообразни текстове Мардук и на негово място вписали името на собствения си племенен бог Ашур. Но направили това нестарателно, на някои места в текста не забелязали и оставили името на Мардук. След това митът достигнал до Палестина, където евреите накарали Йехова да воюва с чудовището Левиатан или Рахав. Според мнението на някои учени митът се е вмъкнал дори в християнството под формата на легендата за свети Георги, който убива змея.

Във връзка с библейския разказ за сътворението на света струва си накрая да приведем като нещо интересно един факт, извънредно характерен за хората, които в Стария завет са виждали алфата и омегата на всяко човешко знание. Пред 1654 г. архиепископ Юшер от Ирландия заявил, че след като е проучил внимателно светото писание, излиза, че Бог е създал света в 4004 г. преди нашата ера. Тази дата е била помествана цял век в поредните издания на Библията, а тоя, който я подлагал на съмнение, бил смятан за еретик.

Но архиепископ Юшер бил атакуван от епископ Лайфут, който го обвинил, че не е точен в пресмятанията си. Според него светът е бил сътворен на 23 октомври 4004 г. преди нашата ера в 9 часа сутринта.

Що се отнася до рая, той е също творение на шумерското въображение. В мита за бог Енки раят е представен като градина, пълна с плодни дървета, в която хората и животните живеят при пълен мир, свободни от страдания и болести. Той се намира в областта Дилмун в Персия. Мястото на библейския рай лесно може да се определи в Месопотамия, защото в нея вземат началото си четирите реки, две от които са Тигър и Ефрат.

В двата мита съществуват поразителни аналогии. Не е наша задача тук да навлизаме в често педантични подробности, трябва обаче да се подчертае, че и в единия, и в другия разказ е вложена идеята за падението на човека. В Библията змията е надумала Адам и Ева да ядат плодове от дървото за „познаване доброто и злото“, а в месопотамския мит коварният съветник е бог Еа. Двете версии изразяват мисълта, че познанието на доброто и злото, т.е. на мъдростта, поставя човека наравно с боговете и му осигурява безсмъртие. Нека си спомним, че в рая покрай „дървото за познаване добро и зло“ растяло и друго дърво — „дървото на живота“, което давало безсмъртие. Йехова изгонил Адам и Ева не само поради непослушанието им, но и от страх, че ще посегнат към плодовете на „дървото на живота“ и ще станат безсмъртни като Бога. В третата глава на книгата Битие (ст. 22) четем: „И рече Господ Бог: ето, Адам стана като един от нас (пак елемент на политеизъм) да познава добро и зло; и сега — да не простре ръка да вземе от дървото на живота, та като вкуси, да заживее вечно.“

До известна степен се изяснява и произходът на библейската змия-изкусител. Шумерският герой Гилгамеш тръгнал за райския остров, където живеел любимецът на боговете Ут-напищим, за да получи от него растението на живота. Когато се връщал през реката, един от боговете, понеже не желаел човек поради безсмъртие да им стане равен, се преобразил на змия и като се подал от водата, изтръгнал чародейното растение от Гилгамеш. В скоби казано, навярно в тази шумерска легенда трябва да се търси обяснението защо от времето на Авраам в продължение на цели векове евреите са представяли Йехова в образа на змия. Едва духовниците в своята идолоборческа страст са започнали да унищожават тия символи и са ги заклеймявали като проява на идолопоклонство.

В развалините на един от месопотамските градове археолозите намерили акадийски печат с гравирана сцена, която се предполага, че илюстрира прототипа на разказа за Адам и Ева. На тая вдлъбната резба виждаме дърво със змия, а от двете страни две фигури: мъж с рог и жена. Трябва лоялно да отбележим, че очертанията на фигурите са много изтрити и трудни за разпознаване, затова някои изследователи са изразили съмнение относно предположението, че печатът има нещо общо с мита за първия човек. Но понеже не успели да намерят друго по-убедително обяснение на сценката, надделява по-скоро възгледът, че наистина е намерено доказателство, че още в Месопотамия е съществувал митът за Адам и Ева.

Хората от най-старо време са се интересували защо бог е сътворил Ева по такъв странен начин, а именно от реброто на Адам. Ами че той е имал глина в изобилие, от която могъл да направи жената, както направил мъжа. Клинописите таблички, изкопани в развалините на Вавилон, дадоха съвсем сензационно-обяснение. Оказва се, че цялата работа се основава на много забавно недоразумение. В шумерския мит бог Енки има болно ребро. На шумерски език реброто се казва „ти“. Богинята, която била призвана да излекува реброто на бог Енки, се нарича Нин-ти или „господарката по ребро“. Но „нин-ти“ значи също „давам живот“. Следователно Нин-ти може да означава както „господарката по ребро“, така и „господарката, която дава живот“.

И тук именно се крие причината на недоразумението. Еврейските племена са заместили Нин-ти с Ева, понеже Ева била тяхната легендарна прамайка на човечеството или „господарката, която дава живот“. Но второто значение на Нин-ти („господарката по ребро“) някак не се затрило от паметта на евреите. По тоя повод в народните предания се създала конфузия. Още от месопотамските времена се помнело, че Ева има нещо общо с реброто и благодарение на това се родила чудноватата версия, че тя била създадена от ребро на Адам. Тук имаме още едно доказателство колко много са заели евреите от племената в Месопотамия за своите предания.[2]

Легендата за Каин и Авел обаче изглежда, че е творба изключително на еврейското въображение. С тази легенда еврейските племена са се мъчили да си обяснят защо Йехова, техният добродушен баща, е осъдил човешкия род на непрекъснат труд, страдания и болести. Между някои изследователи на Библията съществува мнението, че тази легенда е освен това ехо от конфликтите, които в доисторическо време са избухвали между чергарските пастирски племена и населението, което започнало да води заседнал начин на живот и се посветило на земеделие. По онова време евреите били пастири, затова Авел, овчар, е станал в тяхното предание любимец на Йехова и невинна жертва на земеделеца Каин. Струва си да се отбележи в скоби, че в историята на развитието на човечеството е било точно обратно: тъкмо чергарските племена са устройвали нападения върху миролюбиво настроените земеделци. Това пристрастие в библейската легенда е във всеки случай знаменателно, защото то свидетелствува, че разказът за Каин и Авел е създаден в много далечни времена, когато евреите са водили още чергарски живот. В периода, когато вече се заселили в Ханаан и сами е трябвало да се отбраняват срещу нападенията на войнствените пустинни племена, легендата станала малко анахронична, но въпреки това останала да съществува като уважавано наследство от пастирските прародители.

През седемдесетте години на миналия век грамадно раздвижване предизвиква откритието, свързано с потопа. Скромният служител в Британския музей в Лондон Жорж Смит един ден се заловил да разчете табличките с клинообразно писмо, изпратени от Ниневия и прибрани в мазетата на музея. За свое изумление той попаднал на първата човешка поема, която описва подвизите и приключенията на Гилгамеш, легендарния герой на шумерите. Един ден Смит останал с впечатление, че сънува. Защото на някои таблички намерил откъси от разказ за потопа, който приличал поразително на библейската версия. Когато ги публикувал, избухнала буря от протести от страна на набожните лицемери във викторианска Англия, за които Библията била свещена книга, вдъхновена от Бога. Те не могли да се примирят с мисълта, че историята на Ной е мит, заимствуван от шумерите. Според тях това, което разчел Смит, сочело по-скоро случайно съвпадение на подробности. Спорът би могъл да се разреши окончателно от намирането на липсващите клинообразни таблички, което обаче изглеждало крайно невероятно. Но Жорж Смит не се примирил. Той заминал лично за Месопотамия и — о, чудо — в гигантските развалини на Ниневия намерил липсващите откъси от разказа, които изцяло потвърдили неговата теза. За това свидетелствували такива идентични подробности като пускането на свобода на враната и гълъба, планината, на която заседнал ковчегът, времетраенето на потопа, както и нравственото заключение на разказа: наказването на човечеството заради греховете му и оцеляването на богоугодния човек. Разбира се, че има и разлики. Шумерският Ной се нарича Ут-напищим, в първообраза на мита имаме работа с множество богове, надарени с всякакви човешки слабости, а в Библията потопът е дело на Йехова твореца на света, представен с цялото величие на своята мощ. Преработката на мита в монотеистичен дух навярно произхожда от по-късно време, а своята окончателна религиозна и етична задълбоченост дължи вероятно на редакторите от кръга на духовниците.

Опитният историк знае, че легендите са често пъти поетизирана история, че неведнъж съдържат някаква историческа истина. Явил се е следователно въпросът, дали разказът за потопа не е случайно ехо от някаква предисторическа стихийна катастрофа, която се е врязала много дълбоко в паметта на човешките поколения.

Въпроса разрешил по изумителен начин големият английски археолог Ленард Уоли, откривателят на Ур. В грамадното бунище, което се е наслоявало през хилядолетията край стените на шумерската столица, той изкопал шахта и на дълбочина четиридесет метра открил гробниците на шумерските царе от началото на третото хилядолетие преди нашата ера, които съдържали огромни съкровища и дори останките на погребаните владетели.

Но Уоли желаел непременно да установи какво се крие под гробището. След като пробили следващия слой, работниците се натъкнали на речна тиня без следи от човешко съществуване. Дали работниците са достигнали вече до първоначалното дъно от периода, когато в Месопотамия още не се бил появил заселник? От триангулационните изчисления археологът дошъл до убеждението, че още не е достигнал девствена почва, понеже тинята се намирала по-високо от околния терен и образувала ясно очертано възвишение. По-нататъшното прокопаване на гробището донесло в резултат небивала сензация. Под дебелия три метра слой тиня се появили нови следи от човешки живот: тухли, смет, пепел от огнища и керамични късове. Както формите, така и орнаментите по грънчарските парчета свидетелствували, че находките са от култура съвсем различна от оная на намереното над слоя от речна тиня.

Това наслояване е могло да се обясни само по един начин: някакво страхотно по размерите си наводнение е унищожило неизвестното нам човешко селище с неразгадаема старост, а когато водата се оттеглила, дошли други хора и отново заселили Месопотамия. Това били шумерите, създатели на най-старата известна нам цивилизация в света.

За да може да се натрупа почти три метра тиня и чакъл, водата трябва да е стояла на това място много дълго време и да е била почти осем метра дълбока. Пресметнато било, че при такова равнище на водата цяла Месопотамия е станала жертва на наводнението. Следователно това е било катаклизъм в рядко срещан в историята мащаб, но все пак от местен характер. Но за тогавашните жители на засегнатото от нещастието пространство последното представлявало целият свят, а наводнението означавало всеобхватен потоп, с който боговете наказали грешното човечество. Разказите за катастрофата са се носели през вековете от шумерите до акадийците и вавилонците. От Месопотамия евреите ги пренесли в Ханаан, преобразили ги по свой начин и тая своя собствена версия поместили в свещените си книги на Стария завет.

Във всички градове край Тигър и Ефрат са се издигали страшно високи постройки със странна форма. Те се състояли от шестостенни или обли блокове, наслагани един върху друг на етажи, като по-нагоре ставали все по-малки, така че напомняли стълбовидна пирамида. На пресечения връх обикновено имало малко светилище, посветено на местния бог. До него водели триредни каменни стълби. При богослужение облечени в бяло жреци вървели по тях в процесийно шествие при съпровод от хорово пеене и звуци от музикални инструменти.

Най-прочутата от тия пирамиди, наричани „зикурати“, се издигала в грамадната и великолепна метрополия Вавилон. Археолозите изкопали от развалините нейните основи и долните части от стените й. Знаем точно какъв е бил архитектоничният й изглед, защото освен описания на табличките с клинообразно писмо била намерена и нейна рисунка. Тя брояла седем етажа и имала деветдесет метра височина.

Налага се въпросът, дали вавилонската пирамида е била първообразът за библейската вавилонска кула. На тоя въпрос изтъкнатият френски учен Андре Паро е посветил цяла книга и въз основа на редица доказателства дошъл до заключението, че по тоя въпрос не може да има и най-малко съмнение.

Не е възможно да се приведе тук цялата негова аргументация, която е доста комплицирана и подробна. Затова ще се задоволим с най-основните доводи.

Според библейския разказ, когато хората още говорели на един език, започнали да строят вавилонската кула в страната Шинеар, която някои учени отъждествяват с Шумерия. Употребяваният от тях строителен материал — печени тухли и речна глина за спояване — отговаря точно на строителния материал на вавилонската пирамида.

В книгата Битие (11,7) четем: „… и смесил там езиците им тъй, че един да не разбира езика на другиго“. Защо евреите са смятали вавилонската кула за символ на човешкото тщеславие и защо според тях там именно Йехова е смесил езиците на потомците на Ной? Най-напред трябва да се знае, че името на метрополията Вавилон на вавилонски език значи „врата на бога“ (вав-илу), а на еврейски думата, която звучи подобно, „валал“, означава действието смесване. Вследствие звуковата прилика между двете думи Вавилон лесно е могъл да стане символ на езиковия хаос в света, особено защото е бил многоезичен град.

Не можем да се чудим и на това, че евреите са виждали във Вавилон и пирамидата му въплъщение на простъпка и арогантност по отношение на Бога. Вавилонските царе построили пирамидата с труда на роби и военнопленници, докарани от разни страни на света. В VII век преди нашата ера вавилонският цар Набопаласар пристъпил към реставрирането на старата кула и заповядал между другото да се издълбае следният надпис: „Принудих хора от много народности да работят при възстановяването на кулата.“

На робски труд при строежа са били принудени навярно и евреите. Те запазили в паметта си тежкия вавилонски плен и дали израз на този пълен с горчивина спомен в разказа за вавилонската кула. Както ще видим по-късно, отзвук от вавилонската кула ще се обади още веднъж във видението за ангелската стълба, която се присънила на Наков, сина на Авраам. От вавилонските времена е изтекло дотогава все пак доста време, родените вече в Ханаан еврейски поколения почти напълно забравили злините, нанесени на дедите им от вавилонските царе. Вярно, че образът на пирамидата не се изтрил от паметта им, придобил е обаче съвсем друго значение: станал стълба, която символизира съюза на човека с Йехова.

[1] В българския превод на Библията, синодалното издание от 1925 г. стои „… ще бъдете като богове…“ — Б.пр. ↑

[2] Във връзка с Адам струва си да предадем извънредно забавния инцидент, който се случил преди няколко години в Конгреса на Съединените щати. В правителствената брошурка „Човешките раси“ художникът представил Адам с пъп. Това предизвикало интерпелация от страна на конгресмена от Северна Каролина Карл Т. Дъръм. Той заклеймил рисунката като една от проявите на ширещата се комунистическа пропаганда, понеже Адам, направен от глина от Бога, не е имал майка и следователно не е могъл да бъде с пъп. При бурните разисквания успокоили разпаления почитател на Библията с факта, че във Ватикана се намира картина на Микеланджело, на която Адам е представен също с пъп. — Б.а. ↑

Авраам, Исаак и Иаков

Семейството на Авраам живее в Ур

Тара имал трима синове: Аран, Аврам и Нахор. Най-големият от тях, Аран, умрял преждевременно и оставил само един син, Лот. Аврам взел за жена Сара, неедноутробната си сестра, която се оказала неплодна жена. Тара живеел много заможно. Имал прекрасна къща с многобройна прислуга и притежавал роби, стотици овце, злато и сребро, а също така и синове, които го замествали в работата и надзиравали пастирите по пасищата около града. Освен това Тара се занимавал с търговия, понеже отдавна бил скъсал с живота на пътуващ пастир. Така той бил уважаван патриций в славния град Ур Халдейски, както го нарича Библията. Липсата на каквито и да било сведения в Библията за тоя град ще попълним с данни, които ни дава археологията и историята. Столицата на стародавните шумери още тогава била на повече от хиляда години. Между гъсто притиснатите къщи кипели от човешка врява тесни, криви и непостлани улици. През човешката маса си пробивали път кервани от натоварени магарета или отреди от царски трабанти. Само тогава, когато се появявали достопочтените фигури на жреци с бели ленени одежди, човешките тълпи им давали път с израз на смирено уважение. Високо над покривите на града доминирала конусообразна пирамида с храм на бога на Луната Нанар на върха си. Тая постройка била един от ония „зикурати“, прочути не само в страната на Тигър и Ефрат, но дори в далечния Египет, където от много отдавна съществували пирамидите на фараоните, причислявани към чудесата на света. По онова време околността на Ур изглеждала като същинска цъфтяща градина. Между мрежата от изкуствени канали и каналчета, които докарвали съживителна вода от ленивото течение на Ефрат, се къпели в слънцето шахматните ниви с ечемик и варива, маслинови горички, палмови градини и тучни ливади. Докъдето стигало окото, се виждали полуголи, изпечени от слънцето до бронзов цвят селяни и роби, които вършели полската работа. По Ефрат се плъзгали лодки, натоварени до връх със стоки. Пред портата и край стените на града лагерували пътуващи търговци и номади с уморените си от дългия път стада.

Тара решава да се пресели в Харан

Къщата на семейството на Тара се намирала в града до самата защитна стена. Едноетажна, изградена от тухли и белосана с вар, тя изглеждала внушителна, така както приличало за един свободен гражданин на Ур. През малък пруст веднага след входната врата, където гостът можел да измие краката и ръцете си във воден басейн, се влизало в постлан двор, пълен със светлина и въздух. Каменни стъпала водели към етажа. Там имало отделни стаи, свързани отвън посредством галерия, която била подпирана от четири стълба. От наклонения покрив, който се издавал и над галерията, дъждовната вода могла да се изтича свободно в двора и оттам по канал на улицата. Зад стълбището се намирали клозетът от теракота, кухнята, килерът, банята и помещение, в което робини мелели на хромели брашно. В партера имало светилище със статуя на семейния бог, а под каменния под били прибирани в глинени ковчези умрелите членове на рода. Тара се занимавал със стопанството, издавал разпореждания, водел сметки и търгувал. Всяка сутрин и вечер извършвал поклонение пред домашния бог, а в празник отивал под пирамидата и се молел там пламенно на бога на Луната, докато жреците, облечени с великолепни одежди, вървели на върволица нагоре и надолу по стъпалата при сребристите звуци на тръби и пеенето на храмовия хор. Могло е да се предполага, че животът на Тара ще мине в спокойно изобилие. Та нали дочакал твърде напреднала възраст и значително богатство. И все пак един ден той решава да затвори вратите на къщата си, да се откаже от удобствата, да напусне завинаги родния си град и да тръгне в ново скитничество към далечно градче, което се наричало Харан и се намирало в поречието на горен Ефрат, край неговия приток Нар Балих. В далечните епохи първите пътешественици и посредници в търговията станали номадите, които карали стадата си от пасище на пасище и при тия пътувания отивали много далеко. Отначало номадите разменяли своите произведения — кожи, тъкани от козя козина, мазнини, масло, мляко и месо — срещу стоки, които те не произвеждали. С течение на времето открили, че могат да увеличат печалбите си, като купуват стоки в един град и ги продават изгодно в друг. За тая търговия им благоприятствувал фактът, че постоянно били на път, а хората, заседнали по селата и градовете, с готовност се ползували от тяхното посредничество. По тоя именно начин Тара стигнал до богатство. По-късно той дошъл до убеждението, че е по-добре да се откаже от номадския начин на живот, да се настани за постоянно в Ур и да се занимава с посредничество между приятелските, често дори роднински номадски племена и купувачите на техните стоки. От тия пътуващи търговци и скотовъдци той узнал интересни неща за градчето Харан и околността му. Харан се намирал при един от най-големите пътища на Стария свят. Този отъпкан от керваните път идвал от Персийския залив, вървял нагоре по Ефрат, в съседство с Харан завивал рязко към югозапад, минавал през градовете Кадес и Дамаск, прекосявал Ханаан по брега на Средиземно море и стигал до границите на Египет. Той бил много обиколен път. Защо практичните търговци са минавали стотици километри, вместо от Ур да се спуснат направо на запад към Ханаан? Защото тогава би трябвало да пресекат страхотната безводна Сирийска пустиня. На такова нещо биха могли да се осмелят само с камили, но по това време камилите още не били опитомени от човека и едва в XII век пр.н.е. те се появили като товарни животни. Опитомили ги бедуините в далечните краища на Арабия, в оная тайнствена страна, която излязла късно на историческата арена. Тара навярно е знаел, че околностите на Харан били необикновено плодородни, че имали овощни градини, обработени ниви и просторни пасища. Знаел е, че водата там е изобилна, защото Ефрат и Нар Балих напоявали почвата и в това отношение никога не разочаровали земеделците. Освен това — а то може би е било най-важното нещо — Харан бил станал международно пазарище. Там спирали на почивка търговските кервани и извършвали размяна на ценни стоки, докарани от Месопотамия и Египет. Следователно Тара е могъл там да се посвети с полза за себе си на търговията, без да изоставя традиционното за рода си скотовъдство. Между това работите в Ур не вървели добре. Могъщият цар на Вавилон и велик законодател Хамураби се стремял да наложи на победените народи една държавна религия и за тая цел издигнал своя племенен бог Мардук над всички други богове в Месопотамия. Градовете, които се съпротивявали, наказвал с меч и огън, а жителите откарвал в робски труд. На ревностните почитатели на бога на Луната, а към тях принадлежал и Тара, не оставало нищо друго, освен да се изселят някъде, където не достигала ръката на царя-гонител. По тоя начин в Харан се събрала разнородна колония от емигранти. С течение на времето там бил издигнат внушителен храм и Харан станал втори след Ур най-важен център на култа на бог Син. Всред тия свои единоверци Тара имал много познати, приятели и близки роднини, затова с цялата си душа се стремял към непознатата страна на новите обещания.

Тара, Нахор и Аврам в новото отечество

В Харан на семейството на Тара провървяло добре. Тара продължил да се занимава с търговия, а на синовете си възложил грижата за стадата, които пасели по крайградските ливади. Тук бил изключително хубав край, благосклонен към трудолюбивите хора. Градчето, пълно с куполообразни къщички, блеснали на слънцето с ослепителна белота, се простирало между зелени хълмове. Шумолели там денем и нощем потоци, от които лъхала свежест, а лъките и планинските склонове били обсипани със стобагрени цветя. На запад, под наситеното със слънце небе, се виждала планинската верига Антитаврия. Аврам, който се е грижел за поверените му стада, много пъти прекарвал нощите край огъня при своите пастири. Това били приятно хладни нощи, пълни с блажена тишина, които настройвали към размисъл. Аврам по цели часове летял с поглед по мигащите звезди, следял пътя им в простора, подобен на черен балдахин, и все по-дълбоко разбирал огромната шир на света, неговото величие, красота и хармония. В сърцето му се будело раздвоение: вярата му в бога на Луната се рушала все повече и повече. Докато един ден в ума му блеснала мисълта, че творецът на вселената, слънцето, луната и звездите могъл да бъде само един Бог, могъщ, вездесъщ, невидим, благосклонен, но и неумолим в гнева си. Аврам съвсем не се е крил с това си ново разбиране; проповядвал го открито в града. Около реформатора на религията се събрала групичка верни и предани хора. Към почитателите на новия бог се присъединила жената на Аврам Сара, братовият му син Лот и най-близката прислуга, за която винаги бил добър работодател. Жителите на Харан, закоравели почитатели на бог Син, се отстранили от Аврам като от отстъпник. Малката община на новата религия, обградена със стена от антипатия, започнала да живее свой собствен живот. Строгият пуритански морален кодекс на тия сектанти, тяхното възвръщане към простотата на праотците им от периода на чергарското пастирство, жертвите им от овни, принасяни по възвишенията на някакъв непознат и точно неопределен бог — всичко това им навлякло презрение и заклеймяване. Дори Тара и Нахор не скъпели укорите си към Аврам, а особено ги дразнело това, че със своето богохулно учение заблудил и младия Лот. Семейният инстинкт всред хората от Изток е особено силен, затова, докато Тара бил жив, в дома им не се променило нищо. Продължавали да си помагат в стопанството и по-нататък в семейството царяло образцово съгласие. Но дошъл денят, когато Тара се простил с живота. Както говори традицията на поколенията, бил на двеста и петдесет години. Аврам и Нахор справедливо поделили помежду си голямото му богатство и родът се разделил на два клона. От тоя момент нищо вече не свързвало Аврам с града, където изпитал толкова унижения и шикании. Бил вече на седемдесет и седем години, но въпреки това почувствувал внезапно влечение към чергарския живот на дедите си, към живота на открито, под черни шатри от козя козина. Там бил широкият полъх на простора и свободата, там могъл на воля да извършва поклонение пред своя бог и да му принася жертви върху олтари от полски камъни, там могъл да приучва хората си към чистота на обичаите и да ги пази от съблазните на градския живот.

Пътуване към Ханаан

Един ден Аврам дал знак за заминаване. Решил да се отправи за Ханаан, за която страна се носели слухове, че е слабо заселена, че има хубави пасища и че там дори съществуват възможности за започване на търговия, щом през цялата дължина на страната вървели търговски кервани за Египет. Заминали за там вече цял ред семитски пастирски племена, за да търсят по-добри условия на живот. Защото в държавите между Тигър и Ефрат ставало все по-тясно, а непрестанните войни, увеличаващите се данъци и гнетът от страна на администрацията — все по-непоносими. Ханаан не слизал от устата на пастирите и търговците, затова няма нищо чудно, че Аврам видял в тази далечна страна обещана от Бога земя. Керванът, който напуснал портите на Харан, свидетелствувал за заможността на неговия собственик. Начело яздели Аврам, Сара и Лот, седнали върху големи и силни осли. Току зад тях се нижели стотина осли, натоварени с хранителни припаси, с мехове с вода, с шатри и вързопи с имущество. По-отзад пастири карали стада кози и овце, а похода приключвала личната армия на Аврам от триста роби, въоръжени с лъкове и прашки. По онова време пътищата не били безопасни; трябвало да се държи сметка за евентуални нападения от страна на пустинни разбойници. Никой от търговците или племенните шейхове не се осмелявал да пътува без въоръжен отряд. До Ханаан имало повече от хиляда километра, но пътешествениците нямали причини да се оплакват от скука. По пътя, по който се движели, царяло непрестанно движение. Често срещали кервани, които се връщали от Египет, и тогава от брадатите търговци узнавали множество интересни новини за Ханаан и могъщото царство на фараоните. Минавали също през села и градчета, а веднъж дори минали край стените на голям град, който се наричал Кадес. След много седмици пътуване за своя радост видели преславния Дамаск. Аврам решил да спре там за по-дълго време, за да даде заслужена почивка на хората и животните. Заповядал да опънат шатри в ливадите пред градската порта, а сам побързал да отиде при местния владетел с дарове и да го моли за гостоприемство. В Дамаск се говорело на арамейски език, много близък до еврейския, следователно не му било трудно да се разбере с местните жители. Както бива обикновено с простолюдието, жителите оглеждали с любопитство хората на Аврам. А наистина имало какво да видят. Между черните шатри се суетели мъже, жени и деца. Облеклото им не приличало на белите бурнуси, с които се обличали бедуините от близката пустиня. Мъжете носели около бедрата си полички на червени и сини ленти. Когато бивало студено, обличали върху голото си тяло ризи с къси ръкави и намятали върху раменете си пъстри наметала, които нощем им служели за покривка. Жените, изглежда, обичали зеления цвят, защото този цвят именно преобладавал в техните премени. Под плащ, който се спущал на фалти до средата на прасците, носели цветни туники. А главите си увивали като с бурнус с много дълъг цветен шал, чиито краища се спущали по плещите чак до края на плаща. Както се вижда, не презирали кокетството и украшенията. Косите си почерняли с антимон, на клепачите придавали по-тъмен оттенък с помощта на малахит и стрит тюркоаз, а устата и бузите си червили с червена охра. На ръцете и краката носели сребърни гривни, а на шията огърлици от пъстри мъниста. Когато се здрачавало, пришълците от далечния Харан сядали около огнища и при съпровод на малки лири пеели провлечено тъжни, странно вълнуващи песни. А децата, приспивани от мелодията, заспивали сладко в прегръдките на майките си. Аврам тичал из града, пазарял се ожесточено и купувал вещи, необходими му при по-нататъшното пътуване. При това той завързал многобройни познанства. Веднъж се запознал с един млад, доста отракан жител на Дамаск, Елиезер, който се оказал много услужлив. Аврам го приел като собствен син и му определил ръководна работа в стопанството си.

В Обещаната земя

Настъпил моментът на раздялата с Дамаск, но хората на Аврам тръгнали без желание, защото със своите базари и весела гълчава градът им доставял много развлечения. Те скитали по цели дни сред човешката гмеж и с възхищение разглеждали стоките, произхождащи от далечни страни на света. Харесвала им също така и най-близката околност. Навсякъде се стелели обработени ниви и ливади, а по леките склонове на възвишенията се виждали маслинени горички и овощни градини, които се огъвали под тежестта на зарзали и бадеми. Без да обръща внимание на намусените лица на домашните си, Аврам заповядал да се тръгва. Дълъг керван от натоварени осли и жално поблейващи овце и кози се отправил към юг. След известно време той достигнал планински и предпланински райони; пътят се виел все по-високо и по-високо. На границата между Сирия и Ханаан отляво се показала безкрайната Сирийска пустиня, а отдясно се стрелнал във висините Хермон, мощен планински масив, от който взема началото си реката Йордан. Тогава Ханаан бил страна предимно още дива и слабо заселена. По долините, където почвата подхождала за обработка, се срещали разпръснати нарядко градчета или по-скоро крепости, които служели за седалище само на местните владетели и въоръжените им дружини. Населението обаче живеело извън стените в бараки и шатри и се занимавало със земеделие и лозарство. В крепостта търсело убежище само в случай на опасност, когато се появявали разбойнически пустинни племена, които върлували из Ханаан и търсели плячка. Аврам старателно избягвал долините и по-големите селища. Държал се само о скалистите плата, където могъл свободно да пасе стадата си. Никой не му пречел при тоя поход. Местните жители били свикнали с номадските кервани, които прекосявали надлъж и нашир страната, за да търсят пасища. Ако се убедели, че номадите нямат враждебни намерения, с готовност вършели с тях разменна търговия. Чрез разузнавачи, изпратени да разберат какво представлява Аврам, узнали, че той има със себе си триста въоръжени души, та предпочитали да го оставят на мира. След кратък престой в Сихем Аврам опънал шатри в местността Ветил. На възвишението между Ветил и Гай издигнал олтар на Бога и му принасял жертви в знак на благодарност за досегашното покровителство. Но тамошните пасища се изчерпали и той трябвало да продължи пътя си; такава била съдбата на пастирите. Сега минавал от пасище на пасище през Хеврон и Беер Шебе, докато най-сетне стигнал в южната част на Ханаан, наричана Негеб, която граничела с Египет. Ханаан, толкова хвален от пътуващите търговци, в същност му донесъл само разочарования. По платата, където можел да се движи свободно, пасищата се оказали доста слаби, а дърветата толкова малко, че често липсвало гориво за готвене. Дори вода трябвало да носят от много далечни разстояния. Твърде често Ханаан бил сполитан от суша. Такова именно бедствие изненадало Аврам, когато се намирал в Негеб. Пасищата се превърнали в изпепелена степ, хората и животните били заплашени от гладна смърт. Доведен до крайност, Аврам стигнал до границите на Египет и помолил фараоновите чиновници за гостоприемство.

Как Сара станала жена на фараона

Египтяните били свикнали с тоя род посещения. Не било рядкост пастирски племена да бягат от сушата и да търсят убежище при тях. Заселвани били обикновено по просторните, малко използувани пасища около устието на Нил. Гранична стена, наричана „Княжеската стена“, кули и бдителни стражи имали за задача да отблъскват нападенията на пустинните разбойници, но на спокойните пастири не пречели да влизат, след като бивали проверени от граничния пост. Естествено египетските чиновници искали от тях данък за тая услуга, а понякога дори им вземали всички хубави момичета, за да ги изпратят в харемите на сановниците, па дори на самия фараон. Аврам знаел това и когато се приближавал до египетската граница, дръпнал жена си Сара настрана и казал: „Зная, че си хубава жена; щом египтяните те видят, ще кажат: това е жена му и ще ме убият, а тебе ще оставят жива. Затова казвай, че си моя сестра, за да ми върви добре поради тебе и да не загубя живота си по твоя вина.“ Сара била послушна съпруга. За да спаси мъжа си, съгласила се на тая хитрост и се представила като сестра на Аврам. Направила това с чиста съвест, защото и без това била негова неедноутробна сестра и не се отдалечавала много от истината с това си твърдение. Князете донесли на фараона за нейната хубост и той я взел в харема си. Скоро тя толкова му харесала, че той обсипал мнимия й брат с щедри дарове. Скоро Аврам „… имал овце и волове, и осли, и роби, и робини, и ослици, и камили“. Египет обаче бил сполетян от големи бедствия и фараонът, като търсел причината, узнал цялата истина. Убеден, че се е изложил на гнева на еврейския бог, понеже държи в харема си жената на техния началник, повикал Аврам при себе си и го попитал с укор: „Какво съм ти направил аз! Защо не ми каза, че тя е твоя жена?“ Аврам се оправдавал, както могъл, фактът обаче си останал факт: монархът бил измамен, а това изглеждало на обида на величеството. Но фараонът или от страх да не разгневи наново чуждия бог, или пък воден от неугасналата му още любов към Сара, не само простил на Аврам, но му позволил да напусне границите на държавата с цялото имущество, с което го бил надарил дотогава. Аврам се върнал в Ханаан с жена си Сара и с Лот по-богат, отколкото бил преди пристигането си в Египет.

Страшното приключение на Лот

Аврам се върнал във Ветил, където на времето си бил издигнал олтар на своя Бог. Неговият братов син Лот се оженил и организирал свое скотовъдно стопанство. Скоро се оказало, че там е тясно за двете размножаващи се стада, затова пастирите на Аврам и Лот започнали свади и сбивания за правото да ползуват пасища. Скоро на Аврам омръзнали тези семейни разправии, повикал Лот и рекъл: „Нека да няма спор между нас, между моите пастири и твоите пастири, защото сме роднини. Ето цялата страна е пред тебе! Отдели се от мене. Ако тръгнеш наляво, аз ще тръгна надясно; а ако ти тръгнеш надясно, аз — наляво.“ Аврам великодушно оставил на Лот сам да си избере земята, а той с готовност се възползувал от това. Избрал си долината на южния бряг на Мъртвото море, където имало изобилни пасища, и се заселил в Содом, въпреки че градът бил известен с разпуснатостта на жителите си. Аврам се заселил в долината Мамре, в околността в Хеврон. Там, в сянката на клонести дъбове, опънал шатри и издигнал нов жертвен олтар на Господа Бога. Един ден при него дотърчал пратеник със страшна вест. В зелената долина край южния бряг на Мъртво море — там, където Лот пасял стадата си, освен Содом и Гомора имало още три града. Владетелите на тия градове били васали на цар Еламу и дванадесет години му плащали послушно данък, но на тринадесетата година му отказали послушание. Тогава цар Еламу се съюзил с трима царе от поречието на Ефрат, тръгнал с армията си срещу бунтовниците и им нанесъл страшно поражение. Владетелите на Содом и Гомора паднали в боя, остатъците от разбитата им войска избягали в планините. Победителите с грамадна плячка и много пленници вече се връщали към своите държавички. Откаран бил и Лот заедно със семейството му и с цялото имущество. Аврам скочил, без да се колебае, и полетял да спасява пленения Лот. Начело на 318 въоръжени слуги и съюзени съседи тръгнал да преследва неприятеля, без да обръща внимание на огромното му числено превъзходство. При градчето Дан, на северната граница на Ханаан, войската на месопотамските крале била спряла на лагер. Сред разноезичните войници царяла разпуснатост и безгрижие. Опиянени от победата и от задигнатото вино, те легнали да спят, без да поставят нощни стражи. Аврам разделил хората си на малки отреди и атакувал лагера от всички страни под прикритието на нощта. Той предизвикал такава паника сред изненаданите неприятели, че те се разбягали. Преследвал ги почти до Дамаск и се върнал триумфално в Ханаан, като водел освободените пленници заедно с Лот и карал обратно заграбеното от нападателите имущество. Новият цар на Содом заедно с царете на останалите четири града го посрещнал като спасител. Излязъл да го посрещне с хляб и вино и Мелхиседек, цар и върховен жрец на града Салим, който го благословил в името на Йехова, всевишният Бог, когото той почитал така ревностно, както Аврам.[1] Аврам принесъл в жертва на Бога една десета част от плячката, а когато царят на Содом го помолил да му върне само хората, а останалата плячка да задържи, отговорил гордо: „Заклевам се в името на Йехова, всевишния Бог, твореца на небето и земята, че няма да взема нито нишка, нито ремък от сандал, нито нищо няма да взема от това, което е твое, за да не кажеш после: «Аз обогатих Аврам.»“ Помолил само да даде припадащата им се част от плячката на началниците на приятелските племена, Анер, Ешкол и Мамре, които го подкрепили в победоносния поход.

Аврам се безпокои за потомство

Аврам бил непрекъснато измъчван от съмнения. Насън бил чул гласа Йехова, който го уверявал, че Ханаан ще стане отечество на неговите потомци. А в това време нямал и нямал син. Изглеждало, че негов наследник ще стане Елиезер от Дамаск. Наистина той го осиновил, но все пак бил домашен слуга и човек не от неговата кръв. Като виждала мъката на мъжа си, бездетната Сара се смилила и решила да прибегне към прастария закон на дедите. Тоя закон позволявал безплодната жена да доведе на мъжа си робиня и синът от такава връзка бил признаван за законен наследник на рода с всичките права на първороден. Изборът й паднал на египетската робиня Агар. И наистина, за радост на Аврам, Агар забременяла. Скоро обаче в къщата настъпили недоразумения. Агар не знаела граници в хвалбите си, че носи в своето лоно син на Аврам, и започнала да се държи все по-дръзко. Сара, измъчвана от ревност и страх за положението си в семейството, отишла при мъжа си да му се кара и да: го обвинява, че той е виновен за всичко. Аврам само въздъхнал примирен и в желанието си да не се меси в женски работи, казал: „Ето, твоята слугиня е в ръцете ти; прави с нея каквото щеш.“ Той не предполагал, че в гнева си Сара ще отиде толкова далеко, та ще прогони робинята от къщи. Обляна в сълзи, Агар тръгнала, където й очи видят. Тя се скитала без цел из пустинята и като нямала къде да подслони глава, заспала под голо небе при един кладенец. Тогава й се явил ангел и попитал: „Агар, слугиньо Сарина! Откъде си дошла и къде отиваш?“ А тя отговорила: „Бягам от лицето на господарката си Сара.“ Тогава ангелът й рекъл: „Върни се при господарката си и й се покори.“ На Агар вече дошло до гуша бездомничеството и с готовност послушала ангелския глас. Върнала се в къщи и се разкаяла пред господарката си. Скоро тя родила син, когото нарекли Исмаил.

Аврам става Авраам

От това време минали тринадесет години. Аврам бил вече на 99 години, а синът му Исмаил израсъл като буен и много непослушен момък. Един ден Бог поръчал на Аврам да обедини подчинените си в един народ и в една религиозна община. За тая цел му заповядал всички мъже и момчета, без оглед на това, дали са свободни или роби, да бъдат обрязани в знак на сключен с Бога съюз. Той установил също задължително за всички времена обрязване на децата от мъжки пол — когато станат на осем дни. Който не поиска да се подчини на този обред, се изключвал сам от племето. Аврам, който някога получил името си в чест на един от многото месопотамски богове, решил да го промени в знак, че скъсва с идолопоклонското си минало, и се нарекъл Авраам, което означава „баща на много народи“. Едновременно на жена си Сара дал името Сарра, което отговаря на титлата „ваше височество“[2]. Промяната на имената от страна на Аврам било акт на даване на княжеско достойнство, което трябвало да го постави наравно с царете на съседните държавици и да го издигне над хората от собственото племе.

Посещението на трима тайнствени мъже

Това самоиздигане не променило обаче живота на Авраам. Той продължавал да живее в шатра, запазил простотата на обичаите, а подчинените си останал добър и справедлив баща. Един ден след работа той седял пред входа на шатрата си. Денят бил горещ. Унесен от музиката на дъбравата и пчелите, потънал в дрямка. По едно време чул стъпки и когато се сепнал, видял трима непознати пътници. Послушен на пастирския закон за гостоприемството, той се поклонил пред пришълците и ги въвел в шатрата си. Поръчал да им дадат вода, за да се измият, и изтърчал при Сарра: „Бързо замеси тесто от три мери най-хубаво брашно и изпечи питки.“ А сам отишъл при стадата, избрал едно младо теле и заповядал да го опекат. Върху платно пред шатрата робите наслагали кани с мляко и съдинки с масло, месо и хляб. Авраам поканил гостите да се нахранят, а сам в знак на почит не седнал, но стоял отстрани и им подавал съдинки, като ги канел да ядат. Скоро гостите се нахранили и попитали: „Къде е жена ти Сарра?“ „В тая шатра“ — отговорил Авраам. Тогава най-достойният от пътниците му казал, че Сарра ще има син. Жената чула тия думи в шатрата, а понеже била вече твърде стара, това й се сторило невероятно. Тя не могла да сподави смеха си, когато помислила скришом: „Сега, когато съм прецъфтяла, а мъжът ми е вече старец!“ Тайнственият мъж се обидил, когато чул смеха й, и с укорителен глас попитал: „Защо Сарра се смее и мисли: «Нима наистина ще мога да родя, когато вече съм остаряла?» Нима има нещо невъзможно за Йехова?“ Смутена, Сарра отричала, че прихнала в смях. Но гостът възразил и отвърнал: „Не, ти се смееше!“ След малко гостите станали и тръгнали към Содом. Авраам ги изпратил малко по пътя и тогава се ориентирал, че гощавал у дома си Бога и двама ангели. Узнал също, че Бог отива в Содом и Гомора с намерение да накаже тия градове за техните беззакония. На Авраам се сторило, че това е в противоречие с понятието за справедливост. Попитал Бога дали ако в Содом се намерят петдесет невинни хора, е правилно да загинат и те заедно с грешниците. На това Бог отговорил, че ще пощади града, ако намери в него петдесет праведници. Това обаче не успокоило съвестта на Авраам. Като подчертал смирено, че е само прах и пепел пред Бога, пак го попитал дали няма да пощади града и в случай че намери в него само четиридесет и пет праведници. „Няма да го унищожа“ — отвърнал му Йехова. Авраам и сега не отстъпил. Попитал последователно дали Бог ще накаже града в случай че срещне там четиридесет или тридесет или дори двадесет богоугодни хора. При всяко запитване Бог отговарял търпеливо, че ще спре наказващата си ръка. Когато накрай Авраам споменал за десет невинни, Бог му дал успокоителен отговор и като свършил прекалено дългия разговор, се отдалечил. Тогава Авраам се върнал в къщи.

Содом и Гомора

Бог не отишъл лично в Содом, а изпратил там двама свои ангели. Било вече вечер, когато небесните пратеници срещнали пред градската порта Лот. Братовият син на Авраам се поклонил и ги поканил в дома си. Но те, както прилича на хора, които разбират от добри маниери, отказали учтиво и твърдели, че предпочитат да останат на улицата. Лот обаче настоявал така горещо, че накрай те приели да се възползуват от гостоприемството му. Зарадваният домакин заповядал на робите да опекат квасен хляб и да сложат маса за пир, а когато гостите се нахранили, приготвил им постеля да нощуват. Те обаче още не били успели да си легнат, когато пред къщата се събрали най-лошите жители на Содом и с крясъци искали да им се дадат подозрителните чужденци. Лот смятал за свой свещен дълг да защищава гостите, които се намират под негов покрив. Това му налагал законът за гостоприемството, втълпен му от деди и прадеди. Затова излязъл пред къщи, затворил предвидливо вратата зад себе си и заклинал содомците да не нанасят зло на пришелците: „Имам две дъщери — извикал той отчаян до крайност, — които още не са живели с мъж, позволете да ви ги доведа; постъпете с тях, както искате, стига да не сторите зло на тия хора, защото те са под мой покрив!“ Но тълпата останала глуха към всички молби. Тя нападнала Лот и така го изтезавала, че може би щяла да го убие, ако ангелите в последния момент не го издърпали в къщи. Разярени до крайност, че жертвата им се е измъкнала, нападателите се мъчели да изкъртят вратата и да уловят чужденците. Тогава ангелите загубили търпение и ослепили всички мъже, които натискали вратата. Содомците изпаднали в ужас. С плач и викове блуждаели объркани, докато най-после се пръснали из града, като вървели слепешката напред. Пред къщата настанала тишина и тогава ангелите разкрили на Лот кои са и каква мисия им е възложил Бог. Заповядали му да вземе жена си и двете си дъщери с техните годеници и веднага да напусне осъдения на унищожение град. Лот повярвал на чуждите мъже, но неговите бъдещи зетьове, твърде самоуверени неверници, се подигравали с вестта на чуждите пришълци и не мислели да напуснат родния си град. На разсъмване, когато било вече време за път, дори Лот бил обзет от съмнение. Той се бавел безкрай, докато най-сетне ангелите го взели подръка и насила го извели от града. Пред портата ангелите поръчали на членовете на семейството на Лот да тръгнат към планината и да не смеят да погледнат назад. Бегълците били вече в градчето Соар, когато чули зад себе си страхотен гръм. Върху града се изсипал порой от сяра и огън. Земята била разтърсена страхотно и къщите се превърнали в куп димящи развалини. Никой от грешните жители не оцелял жив от катастрофата. Над Содом и Гомора се проснало мълчанието на смъртта. За съжаление жената на Лот, съблазнена поради женско любопитство, не послушала строгата заповед на ангелите и се огледала назад. И веднага се превърнала в солен стълб.

Как цар Авимелех бил заблуден

Авраам свил шатрите и тръгнал обратно за южен Ханаан. Той спрял на лагер в пасищата между градовете Кадес и Сур. Там често гостувал на царя на Герар Авимелех, с когото Авраам се сприятелил; понеже и тоя път представял Сарра за своя сестра, царят я взел в харема си. Тогава Бог заплашил Авимелех с наказание и му заповядал да върне Сарра обратно на мъжа й, без да засегне нейната чест. Разочарованият владетел повикал Авраам при себе си и го попитал с укор: „Какво направи ти с нас? С какво съгреших аз против тебе, та щеше да нанесеш голям грях върху мен и върху царството ми?“ Авраам започнал да се оправдава: „Помислих, че в това място няма страх божий и че ще ме убият за жена ми; а тя и наистина ми е сестра: тя е дъщеря на моя баща, само че не е дъщеря на майка ми и стана моя жена; когато Бог ме изведе от бащиния ми дом да странствувам, аз и рекох: «Направи ми това добро: в което място отидем, навред: казвай за мене: той ми е брат.»“ Авимелех простил това коварство, дал на Авраам право да живее в неговото царство и дори му подарил овце, волове и крави, роби и робини. Освен това му наброил хиляда сребърника за Сарра, за да обезщети срама й, който изпитала всред жителите на Герар.

Раждането на Исаак

Когато Авраам навършил сто години, божието обещание се изпълнило: Сарра родила син. Упоена от щастие, тя се смеела по цели дни и искала всички наоколо също да се радват. Когато кърмела бебето, не могла да се начуди и повтаряла в себе си: „Кой би рекъл на Авраам: Сарра ще кърми деца? Защото родих син в старините му.“ В памет на радостното събитие тя дала на детето името Исаак, което има връзка с думата „смея се“. Детето се развивало благополучно и след няколко години почнало да си играе с неедноутробния си брат Исмаил. Сарра гледала тия забави с нарастващо недоволство. Защото я преследвала мисълта, че след смъртта на Авраам главната част от имота ще се падне на Исмаил като първороден, а Исаак ще трябва да се задоволи с остатъците. Под влияние на тая мъка в нея се надигнала неприязън към египетската робиня Агар и детето й. Накрая решила да се отърве завинаги от тях и рекла на Авраам: „Изпъди тая робиня и сина й, защото синът на тая робиня не бива да наследи заедно с моя син Исаак.“ Авраам дълго се съпротивявал на искането на жена си, понеже се бил привързал искрено към младата и хубава египтянка, а Исмаил обичал с истинско бащинско чувство. Когато обаче Бог се намесил в тая работа и заявил, че тъкмо Исаак, а не Исмаил е определил за баща на поколенията, Авраам с болка на сърцето изпълнил желанието на Сарра. На другия ден сутринта отправил на път нещастните изгнаници. Дал им хляб и вода в мех, прегърнал ги нежно и ги посъветвал да тръгнат за Египет, където Агар имала роднини. Пътуването било дълго и опасно. По пустинните поля без пътища водата в меха се свършила и самотните странници били заплашени от смърт поради жажда. Агар оставила Исмаил под едно дърво и се отдалечила на разстояние колкото един хвърлей на стрела, за да не гледа предсмъртните мъки на сина си. Седнала на пясъка, обърната с гръб към него, и заплакала горко. Тогава се явил ангел господен, казал й да вземе сина си и я завел до един кладенец, където те угасили жаждата си и напълнили празните мехове. Защото Бог искал Исмаил да оцелее, понеже го определил за праотец на арабските племена. Спасените изгнаници от дома на Авраам се настанили щастливо в пустинните краища на страната. Исмаил станал неповторим стрелец и великолепен ловец. След известно време постъпил на военна служба при египтяните и воювал в техните наемнически части. Майка му го сватосала за египтянка. Авраам никога вече не се срещнал със своя отхвърлен син.[3]

Исаак на жертвения олтар

Един ден Бог поискал да изпита Авраам, за да установи до каква степен му е предан. Затова му наредил да принесе в жертва любимия си Исаак, като го изгори. Авраам възлагал всичките си надежди през живота на този си единствен син. Потресен до дъното на душата си от заповедта на Бога, той все пак се съобразил послушно с волята му и приел да принесе тежката жертва. Станал през нощта скрито от Сарра, насякъл дърва за кладата, приготвил провизии и като взел сина си и двама роби, за да му прислужват, тръгнал на път. На третия ден стигнал в подножието на планините. Поръчал на слугите си да спрат заедно с осела долу, а сам, придружен от Исаак, се изкачил на самия връх. На сина си заповядал да носи дървата за огъня, а сам държал в едната си ръка пламнала факла, а в другата — остра кама. По пътя Исаак попитал: „Татко… ето огъня и дървата, а где е агнето за всесъжение?“ Авраам отговорил: „Бог ще си предвиди, синко, агне за всесъжение.“ На върха на планината направил каменен олтар, вързал ужасения Исаак и го сложил върху дървата. След това вдигнал камата, за да го убие, но Бог в последния момент спрял ръката му чрез свой ангел и го благословил, защото послушал заповедта му и бил готов да пожертвува първородния си син. За награда още един път обещал на Авраам, че потомството му ще бъде многобройно като звездите на небето и пясъчните зърна край морето. Точно в тоя момент един загубил се овен заплел рогата си в тръните. Авраам го принесъл в жертва на Бога вместо Исаак и тръгнал обратно за в къщи.

Смъртта на Сарра

В договора си със съюзния цар Авимелех Авраам получил право да пасе стадата си и да се ползува от кладенците на неговата страна. Но тая страна твърде много му напомняла тъжните минути, свързани със загубата на любимата Агар и на първородния му син Исмаил. Затова той се пренесъл в Хеврон, където някога водел щастлив живот под шумящите дъбове в долината Мамре. Там обаче, за негова мъка, умряла Сарра. Тя била вече на сто двадесет и седем години и навярно причината за смъртта й са били трудностите на далечното пътуване. Авраам отишъл при местния цар на хетите и с много поклони го молил да му разреши да погребе скъпите останки на неговата земя. Владетелят го приел благосклонно и му предложил място в хетското гробище. Но това не било удобно за Авраам поради религиозни съображения. Освен това се страхувал да не би, като използува гробището на хетите, те неправилно да помислят, че това е израз на подчиняването му на техния цар. Авраам бил привързан към свободата на пастирския живот и ревниво пазел религиозната си и племенна независимост. Затова не приел предложеното място в хетското гробище и помолил царя да се застъпи пред богатия хет Ефрон, който притежавал пещерата Макпелах, удобна за семейна гробница. Ефрон се оказал великодушен човек и поискал да отстъпи пещерата даром. Авраам не искал да се съгласи на това и настоявал да плати за нея. Накрай я купил за четиристотин сребърни сикли. Сарра била погребана в пещерата при тържествени погребални обреди. В погребението участвували много хети, сред които Авраам се радвал на голяма почит. Пещерата Макпелах в околността Мамре станала семейна гробница на първите патриарси, място за вечна почивка на Авраам, Исаак и Иаков.

Как бил сватосан Исаак

Авраам бил вече в напреднали години и било време да се помисли за жена на Исаак. Тя в никой случай не би могла да бъде хетка при ханаанчанка, защото би внесла в къщата чужда кръв и чужди богове. Благодарение на пътуващи търговци Авраам знаел, че в Харан живее семейството на брат му Нахор. Само там, между роднините си, трябвало да се огледа за подходяща жена на сина си. Затова Авраам повикал при себе си доверен слуга и му поверил мисията на сгледник. За път му дал десет камили заедно с прислуга и щедри дарове за годеницата и нейните родители. След дълго пътуване през страната около Ефрат керванът се спрял при един кладенец край град Харан. Пътниците били уморени. Камилите клекнали в очакване да ги напоят. Настанал предвечерният час, когато жените идвали на кладенеца за вода. Слугата на Авраам решил в себе си, че ще избере за любима на Исаак девойката, която му даде с най-голяма готовност вода за пиене. Слънцето стигнало до небосклона, светът потънал в златисто-червена светлина. От града започнали да излизат групички жени, които приказвали и се смеели весело. Между тях имало една изключително хубава и стройна девойка. Тя носела стомна на рамото си и вървяла с такава несравнима прелест, че очите на хората се смеели. Пратеникът на Авраам се поклонил учтиво и помолил да му даде вода да пие. Девойката се усмихнала ласкаво и бързо му подала пълната стомна. После веднага се разшетала пъргаво, наляла вода във ведро и напоила камилите. Тя вършела това с такава готовност и умение, че веднага харесала на пратеника. Той я попитал изискано как се казва и чия е дъщеря. За негово удивление се оказало, че се нарича Ревека и е дъщеря на Ватуил и внучка на Нахор. „Ето че Бог в своята благосклонност направи още при портата да попадна на дъщеря на рода Тара“ — помислил сгледникът. Той вече не се съмнявал, че е намерил идеалната жена за Исаак, която притежава всички качества, искани от Авраам от бъдещата му снаха: хубост, мил характер и къщовност. След като си свършила работата, Ревека поканила пътниците да пренощуват под покрива на нейните родители и твърдяла, че у тях ще се намери място и паша дори за десет камили. Тогава пратеникът, спечелен вече напълно от добротата на младата девойка, извадил от пътническата си торба обици и гривни от чисто злато и с тържествен жест на лицето ги връчил на девойката. Изненадана, Ревека погледнала смаяна подарените накити и не знаела дали бива да приеме такъв скъп подарък. Веднага обаче в ней взело връх женското любопитство и всред възгласите на възхита от страна на другите девойки се нагиздила с тия накити. После изтърчала към къщи, за да се похвали с подаръците и да съобщи на родителите си за пристигането на пратеника. Да посрещне госта излязъл брат й Лаван. Той го въвел в къщи, дал му вода да се измие, а камилите откарал под навеса, разседлал ги и им дал паша. В това време в къщата била приготвена вечеря и гостът поканен на масата. Но пратеникът не искал да яде, преди да каже по каква работа е дошъл. Той разказал за Авраам и неговия син Исаак, за тяхната голяма заможност и накрай извадил донесените дарове: съдове от злато и сребро, прекрасни тъкани, както и други ценни предмети. Домакините с възхищение разглеждали щедрите дарове, тогава сватът се поклонил и помолил за ръката на девойката за Исаак. Родителите се съгласили с готовност на тоя брак, но въпреки осветения обичай окончателното решение оставили на самата Ревека. Повикана в стаята и попитана дали иска да отиде в чужда страна, за да се ожени за непознат й човек, девойката отговорила кратко и решително: „Искам.“ Дали на Ревека за път робини, тръгнала с нея и някогашната й кърмачка. Жените били настанени на камилите и керванът тръгнал към Ханаан всред плач и нежни прощавания. Исаак не можел да дочака кервана с годеницата си. Често се измъквал на пътя и като засланял очи с длан, напрягал поглед да види дали най-сетне керванът няма да се появи на хоризонта. Един ден надвечер той чул дрънкането на медни звънчета и след малко от облака прах се показала върволица от камили, които се движели лениво. Като стоял така и се мъчел да познае дали това са вече те, Ревека го видяла и попитала свата: „Кой е тоя мъж, който иде към нас през полето?“ „Това е моят господар“ — отговорил слугата на Авраам. Девойката веднага слязла от камилата, покрила лицето си, както прилича на годеница, и застанала смирено пред бъдещия си съпруг. Зарадван, Исаак я въвел в шатрата на починалата Сарра в знак, че сега неговата жена ще бъде майка на рода, а веднага след това съгласно стародавната традиция всред сватбени тържества се състояла венчавката на младата двойка. Синът на Авраам така горещо обикнал жена си Ревека, че това облекчило скръбта му по починалата майка.

Авраам се жени повторно

На Авраам омръзнало да живее като вдовец. Почувствувал нов прилив на младост, решил да се ожени втори път и си избрал за съпруга жена на име Кетура. От нея имал шест сина, а после множество внуци. Това многобройно потомство от втория брак могло по нежелан начин да усложни наследствените въпроси. Исаак искал баща му преди смъртта си, докато още не е късно, да му осигури правата на първородство. Авраам бил измъчен от семейните разправии, но в същност трябвало да признае, че Исаак е прав. Не е било позволено да се пренебрегва вековното родово право и да се раздробява имотът. Главният наследник могъл да бъде само първородният син. С тежко сърце решил Авраам да отстрани синовете и внуците от втората си жена. Надарил ги щедро и ги посъветвал да отидат на изток от Ханаан, където лесно могли да намерят невладени още от никого пасища и да започнат нов живот. С течение на времето от тяхната кръв там се създали нови племена, които, при все че произхождали от Авраам, били чужди и враждебни на поколенията на Исаак. Авраам умрял, когато бил на сто седемдесет и пет години. Погребали го при Сарра в пещерата, купена от хета Ефрон. На погребалните тържества пристигнал от далечната пустиня Исмаил, синът на нещастната Агар.

Близнаците на Исаак и Ревека

Исаак и Ревека се обичали много. Но в къщата им се настанила тъгата, защото след двадесетгодишен брак нямали деца. Най-сетне Бог чул техните трогателни молитви и Ревека усетила, че е бременна. Исаак бил вече на шестдесет години, когато тя родила близнаци. Пръв видял дневната светлина Исав и затова бил смятан за първороден син. Вторият бил наречен Иаков, което би могло да се преведе „дръж за петата“, понеже при раждането държал брат си за петата.[4] Братята съвсем не си приличали един на друг и никога не живеели в съгласие. Ревека се оплаквала, че още в утробата й се биели, а когато порасли, мъчно можело да се повярва, че са близнаци. Исав бил едър и плещест, а освен това риж и с косми по цялото тяло. Той се отличавал с буйния си нрав, обичал грубоватите шеги и с готовност се борел с другите мъже от къщи. Лековерен, добродушен и наивен, той обаче лесно изпадал в гняв и тогава ставал опасен. По цели дни обикалял околността, за да дири лов, или пък пребивавал по пасищата, където дружал със слугите пастири. Съвсем не обръщал внимание на външния си изглед, не се грижел за облеклото си, което миришело на пръст и кози. Той обичал да живее в широките простори, на слънце и свобода. Никога не мислел за това, какво ще му донесе утрешният ден. Когато се връщал в къщи, не се грижел за работите в стопанството. Когато бил гладен, сядал да яде; когато бил жаден, пиел, когато му се доспивало, лягал където и да било и спял. Напълно друг човек се оказал Иаков. Той винаги вървял по утъпканите пътеки и се грижел за стопанството, с една дума, бил примерен, работлив и послушен син. Исав го смятал за некадърник и се отнасял към него с леко презрение. Защото не предчувствувал колко хитър и проницателен бил в същност тоя мамин син. Старият Исаак проявявал явна слабост към Исав. Навярно му импонирал със сръчността си като ловец и с физическата си сила. Това били мъжки качества, които му напомняли за прадедите от периода на чергарството. Освен това Исав обичал баща си по свой начин, с излиятелна добродушност, забавлявал го и го развеселявал, а когато се връщал от лов, винаги му донасял убития дивеч. Иаков пък бил любимец на Ревека. Тя смятала Исав за недодялан простак и малко се срамувала за него. Самата мисъл, че той ще стане главен наследник на рода, гонела съня от очите й. Тя се страхувала, че този лекомисленик ще опропасти родовия имот, докато Иаков, стопанин и търговец по призвание, ще бъде отстранен с жалки остатъци от наследството. Денем и нощем си блъскала главата как да отклони нещастието и да насочи работите така, че първородството да бъде дадено на Иаков.

За паница леща

Един ден Иаков стоял при огъня в кухнята и си готвел леща. Тогава дошъл Исав и го помолил да му даде да яде. Бил уморен и гладен като вълк. Цял ден бил тичал по дивеча, но не убил нищо. А когато бивал гладен, трябвало да яде, и то веднага, такава била натурата му. Иаков съвсем не мислел да дели с него сготвената си храна. Исав лакомо поемал с носа си вкусната миризма и настоявал все по-упорито. Тогава брат му го попитал уж на шега: „Ще ми продадеш ли първородството за паница леща?“ „Ще го продам!“ — отговорил Исав, без да мисли. „Заклеваш ли се?“ „Заклевам се!“ — рекъл лекомисленикът. При това не мислел нищо. Колко пъти бил проклинал и заклинал, когато изпадал в ярост; такъв бил обичаят на пастирите и ловците. Когато искали да изразят чувствата си, не умеели да сдържат езика си. Но за Иаков клетвата била нещо свято и неотменимо, затова той смятал, че придобил правото на първородство. Исав се заловил с охота за яденето, без съвсем да предчувствува какви големи последствия ще повлече подир себе си неговото лекомислие.

Щастията и нещастията на Исаак

Краят Хеврон, където Исаак живеел от много години, бил сполетян от суша и глад. Тогава Исаак решил да се пресели в страната на Авимелех, цар на Герар и понякога приятел на Авраам. Когато пристигнал там, местните хора нямали думи за възхищението си от хубостта на Ревека. От страх да не го убият и да не отвлекат жена му насила, той разправял навсякъде, че тя е негова сестра. Случило се, че веднъж цар Авимелех погледнал през прозореца и се учудил силно. Ето че Исаак се закачал с Ревека не така, както обикновено братята се закачат със сестрите. Повикал го при себе си и казал: „Ето тая била твоя жена, а защо ти каза: тя ми е сестра?“ Исаак се засрамил и отвърнал: „Защото си мислех да не би да умра поради нея.“ Царят го укорил строго: „Какво стори с нас? Без малко някой от народа ми щеше да лежи при жена ти и щеше да ни вкараш в грях!“ Все пак той простил лъжата на Исаак, както на времето простил на Авраам; а на народа си обявил, че ако някой посмее да докосне Ревека, ще бъде осъден на смърт. В страната Герар Исаак отглеждал добитък и за пръв път се заловил и за земеделие. В тая работа имал голям успех и често пъти събирал стократно голяма реколта. Скоро станал много богат човек, имал многобройни стада от овце и добитък, както и много слуги. Това събудило завист всред местното население. Пастирите на Герар започнали да се карат и бият с него за кладенците, които на времето бил изкопал Авраам. Исаак се пренасял от място на място, но щом изкопаел нов кладенец, зложелатели го засипвали с пясък. Най-сетне той решил да се пресели във Варсавия, където построил олтар на Господа. Там при него дошъл Авимелех заедно със своя приятел и вожд на войските му, за да го помоли да прости сторените му неправди. Исаак го попитал с огорчение: „Защо дойдохте при мене, след като ме намразихте и ме изпъдихте от вас?“ На това Авимелех отговорил: „Ние явно видяхме, че Господ е с тебе и затова рекохме: да положим между нас и теб клетва и да сключим с теб съюз, за да не ни правиш зло, както и ние не сме те докоснали, а сме ти правили само добро и те пуснахме с миром; сега ти си благословен от Господа.“ И така между евреите и местния цар бил сключен нов съюз. Исаак устроил за гостите пир, а когато те се нахранили и напили, пуснал ги да си вървят в къщи с мир.

Коварството на Ревека и Иаков

На старини Исаак престанал да вижда и не разпознавал дори най-близките си. На това отгоре имал неприятности с Исав, който се оженил за две хетки, без да се съобразява с племенната традиция и без да се грижи за чистотата на родовата кръв. Въпреки това не преставал да го обича и продължавал да го смята за първороден син. Веднъж той го повикал при себе си и казал: „Ето, аз остарях и всеки момент мога да умра. Вземи сега сечивата си, тула си и лъка си и иди на полето и улови ми дивеч, сготви ми ястие, каквото обичам, и ми донеси да ям, за да те благослови душата ми, преди да умра!“ Исав веднага тръгнал на лов, за да изпълни желанието на стария си баща. Ревека подслушала разговора и в главата й се родил хитър план. Тя решила да се възползува от отсъствието на Исав и да сложи на негово място Иаков, като изтръгне с измама за него благословията на мъжа си, каквато се давала само на първородния син. Когато Иаков узнал за възнамеряваната измама, разтревожил се и започнал да протестира: „Брат ми Исав е космат, а пък аз съм човек гладък. Баща ми може да ме попита и аз ще бъда пред очите му измамник и ще навлека върху себе си проклятие, а не благословия.“ Ревека разсеяла страховете му и му поръчала да докара две козлета. Тя приготвила от тях гозба, облякла Иаков с дрехата на Исав, за да лъха от него миризма на поля, а ръцете и шията му увила в кожата на козлетата. Облечен по тоя начин, Иаков се изправил пред Исаак и като се представил за Исав, поднесъл му гозбата. Слепият баща се удивил, че първородният му син се върнал толкова скоро от лов и за да се убеди, че няма грешка, докоснал Иаков с ръце. „Гласът е глас на Иаков — мърморел той, — но ръцете са ръце на Исав.“ Щом се нахранил и пил вино, отново го обзели съмнения. Поискал мнимият Исав да го целуне и се успокоил, когато почувствувал миризмата на дрехите, пропити от пот. Тогава казал зарадван: „Ето дъха от сина ми като дъх от пълна нива, която Бог е благогословил!“ Веднага след това пристъпил към тържествена благословия, която правела сина първороден и главен наследник. Когато Исав се върнал от лов, узнал по какъв подъл начин е бил лишен от наследство. Бащината благословия била мистичен акт с неотменима сила на действие, дори когато била измъкната с измама. Исаак и Исав вече не могли да отменят извършения акт. Исав бил обзет от неудържим гняв и се заканвал, че ще убие Иаков. Но с оглед на любимия си баща се въоръжил с търпение и решил да изпълни заканата си едва след неговата смърт.

Стълбата на Иаков

Уплашена за живота на Иаков, Ревека му рекла: „Ето, брат ти Исав се заканва да те убие; затова, сине мой, послушай сега думите ми: стани, та бягай при брат ми Лаван в Харан; и поживей при него няколко време, докле утихне яростта на брат си, докле утихне гневът на брат ти против тебе и той позабрави какво си му сторил. Тогава ще пратя да те приберат оттам.“ На Исаак също било удобно, че Иаков ще отиде в Харан. Защото там могъл да намери другарка за живота от собствения си род и да избегне грешката, която извършил Исав, като се оженил за хетки. Изглежда, че старият баща му бил вече простил недостойната измама, понеже се сбогувал нежно с него и го благословил за добър път. Иаков тръгнал на далечен път като беден странник с торба на гръб и тояга в ръка. Защото трябвало да се измъкне нощем крадешком, когато страшният Исав спял дълбоко в шатрата си. Целия път изминал пеш и спял под голо небе. Един ден, когато се мръкнало, той сложил камък под главата си и заспал уморен от целодневното си пътуване. Тогава сънувал извънредно дивен сън: видял стълба, която отивала високо на небето; по нея вървели ангели, а на най-високото стъпало се бил облегнал Йехова, който заговорил много ласкаво към него: „Аз съм Господ Бог на твоя отец Авраама и Бог на Исаак. Земята, на която лежиш, ще я дам на тебе и на потомството ти; и потомството ти ще бъде като земния пясък; и ще се разпростреш към морето и към изток, към север и към юг… Аз съм с тебе…“ Сутринта Иаков се събудил и се заклел пред Йехова, че ще го признава за свой Бог и ще му дава десятък, ако го запази от опасностите, ако не му поскъпи хляба и му позволи да се върне в дома на баща си. За спомен на необикновеното видение той поставил свещен камък, който помазал с елей, а мястото, където сключил съюз с Бога, нарекъл Ветил, което значи „дом на бога“.

Как се надхитрявали Лаван и Иаков

Иаков пристигнал в Харан надвечер. Около кладенеца при градската порта се трупали пастири, за да напоят добитъка. Иаков ги попитал дали познават Лаван, внука на Нахор. Точно в тоя момент се появила красива пастирка, която водела стадо овце. „Ето това е дъщеря му Рахил!“ — извикали пастирите. Като видял братовчедка си, Иаков се развълнувал и със сълзи в очите я целунал по бузата. Рахил се върнала в къщи и съобщила на баща си за пристигането на роднината. Лаван се затекъл с всички сили към кладенеца, прегърнал силно Иаков и го завел в къщата си. По време на вечерята разпитвал безкрай за Исаак и Ревека, а когато се наслушал до насита, попитал сестриника си какво го води в Харан. Иаков помолил вуйчо си да го приеме на служба като свой домашен слуга. Лаван бил практичен човек и попитал сестриника си какво възнаграждение ще иска за своята работа. Двете му дъщери слушали жадно разговора и поглеждали боязливо към братовчеда си. Иаков ги изгледал замислено и преценявал нещо в себе си. По-голямата девойка, Лия, имала болни очи и изобщо не се отличавала с хубост. Но по-малката, Рахил, била толкова красива, че той не могъл да откъсне очи от нея. Най-сетне се покашлял, за да си придаде смелост, и отговорил на вуйчо си: „Ще ти служа седем години за по-малката ти дъщеря Рахил.“ При такова рязко поставяне на работата Лаван се засмял, а понеже това споразумение сметнал за полезно за себе си, съгласил се с готовност. Иаков се заел да гледа добитъка на вуйчо си. Той разбирал великолепно тая работа, затова стадата почнали да растат, както никога дотогава. Седемте години изминали като седем дни. Дошъл моментът да му се плати за службата. Лаван уверил Иаков, че ще изпълни споразумението и на сватбата на Рахил поканил множество гости. Сватбените тържества се състояли много шумно, не липсвало нито ядене, нито вино, пируващите не си скъпили нищо и се забавлявали до насита. Към края на деня съгласно сватбения обичай младоженецът се отправил към тъмно помещение, където тъстът трябвало да му доведе любимата. За радост на гостите Иаков отивал нататък с доста колеблива крачка, защото виното му било отнело силите. Всичко обаче станало точно така, както искала традицията. На сутринта, когато в стаята станало светло, Иаков се събудил трезвен, но какво било изумлението му, когато вместо Рахил видял при себе си Лия. Веднага разбрал, че Лаван го измамил позорно и по тоя начин се отървал от грозната си дъщеря. Изпълнен с възмущение, той скочил от постелята и се затекъл при тъста си, когото започнал да кори буйно. Но старата лисица съвсем не се смутила от укорите и с най-невинен израз на лицето казала: „У нас няма обичай да се омъжва по-малката дъщеря преди по-голямата.“ Дръзкият отговор убол страшно Иаков. Той се разтреперал от гняв, крещял, заплашвал и вдигнал такава врява, че къщата се превърнала в ад. Но Лаван запазил спокойствие и щом зет му, уморен от виковете, попритихнал малко, предложил му да поработи при него още седем години и тогава ще получи Рахил. Какво могъл да стори нещастникът? Ще не ще, трябвало да се съгласи на нов договор, за да придобие любимата си Рахил. Тоя път обаче не излязъл глупав и поискал тъстът да му плати предварително за бъдещата служба. И наистина сватбата с Рахил станала една седмица след неприятната случка. Ето така Иаков се сдобил с две жени. Не може да му се чудим, че фаворизирал Рахил, а с Лия се държал като мащеха. Вършел това обаче с цената на домашното спокойствие, защото ревнивите сестри се надпреварвали да печелят симпатията на мъжа си и често между тях започвали свади. На всичко отгоре съдбата сякаш се подиграла с Рахил. Защото се оказало, че тя е неплодна, докато Лия, тая домашна пепеляшка, всяка година дарявала Иаков със син, докато най-сетне потомците му от нея станали четирима. Тази грозотия не знаела мярка в хвалбите си. Когато кърмела децата си, къпела се в хвалби и не скъпяла жлъчните подхвърляния към прекрасната си, но силно угнетена сестра. В своята мъка Рахил отишла толкова далече, че цялата вина за нещастието си струпала върху своя мъж. „Направи да имам деца, защото иначе ще умра!“ — извикала тя в отчаянието си. Иаков се възмутил и й отвърнал горчиво: „Нима аз, а не Бог ти отказва потомство?“ Рахил не виждала друг изход и най-сетне решила да се възползува от стария закон на своето племе: избрала една хубава робиня на име Вала и я дала на мъжа си като наложница. Вала наистина забременяла скоро от него. Когато щяла да роди, Рахил я държала на коленете си, за да бъде зачетен законът и детето на робинята да бъде признато за нейно собствено дете. По тоя начин се родило момче на име Дан. Рахил сега сияела от радост и викала възбудено: „Отсъди ми Бог и послуша гласа ми и ми даде син!“ Радостта й станала още по-голяма, когато Вала родила още един син! Тогава Рахил казала с чувство на облекчение: „Силна борба се борих със сестра си и надвих!“ Сега пък Лия станала унила, защото изведнъж престанала да ражда и явно губела почва в тоя майчински двубой. Затова и тя последвала примера на сестра си и избрала за мъжа си наложница със звучното име Зелфа. Красивата наложница спечелила симпатии в очите на Иаков и за две години му родила двама сина. Колко с повишен дух се чувствувала Лия, когато придобила превъзходство над сестра си. „Блазе ми, защото жените ще ме наричат блажена!“ Случаят пожелал, когато синът й Рувим прибирал и връзвал ожънатата пшеница, да намери в стърнището рядко растение, мандрагора, резултатно лекарство срещу безплодието. Той се затекъл при майка си, за да може тя отново да ражда синове. Хитрата Рахил бързо научила това, изтичала при Лия и настояла сестра й да й даде малко от чудотворното биле. Но щастливата притежателна на лекарството съвсем не мислела да помага на сестра си и отвърнала сърдито: „Нима ти е малко, дето си завладяла мъжа ми, та искаш да вземеш и от мандрагорите на сина ми?“ Укорената Рахил си отишла потисната и се тревожела за бъдещето. А имала основателни причини за това, защото Лия родила още двама сина и една дъщеря, следователно в края на краищата могла да се похвали с шестима синове и дъщеря от собствената си утроба, както и с двама синове от робинята Зелфа. Изглеждало, че Лия е вече непобедима. Но ето изведнъж — някакво чудо — Рахил сякаш застава отново да се съревновава със сестра си и ражда син, когото нарича Йосиф. Значи най-сетне преодоляла безплодието си. Дали с помощта на мандрагората, трошичка от която може би е успяла да си откърши скрито в момент на невнимание от страна на ревнивата си сестра? Минали вторите седем години служба и Иаков решил да се върне в Ханаан. При това той се пазарял с Лаван за допълнително възнаграждение като награда, че така прилежно и полезно е работил за негово благо. „Защото ти имаше малко добитък, преди да дойда аз — изтъквал му търпеливо, — а откак съм аз тук, той се увеличи много и Йехова те благослови.“ Лаван търсел нови и нови извъртания. Но притиснат до стената, започнал да омеква, особено защото в същност трябвало да признае, че зет му има право. Като видял колебанията му, Иаков предложил да продължи да му служи, но ако както сега, така и в бъдеще му принадлежат всички кози, овце и овни, които са капчести и петнисти. Лаван се смеел в шепи на наивността на зет си и с готовност приел условието за новия наемен договор. Защото стадото му било предимно от черни и бели овце и кози, а петнисти и капчести имало като за лекарство. Затова той се зарадвал, че ще се ползува срещу много ниска цена от помощта на Иаков. Но сгрешил много в сметките си, понеже забравил, че Иаков се научил да гледа добитък още когато бозал млякото на майка си и разбирал отлично сложното изкуство за кръстосване на животните. Иаков насъбрал пресни клонки, нацепил кората им така, че да се виждат бели чертички. Така нацепените клонки слагал при водопой. Като пиели вода, овцете така се заглеждали в тия клонки, че раждали агнета с пъстра и капчеста вълна. Много късно Лаван забелязал по какъв застрашителен начин растели петнистите животни, а черните и белите намалявали и намалявали. Най-сетне стигнало дотам, че Лаван обеднявал все повече, а Иаков ставал богат притежател на неизброими стада овце, овни и кози, а също така на множество робини и роби, камили и товарни осли. С една дума, тоя път хитрецът намерил майстора си. Естествено всичко това не могло да се хареса на синовете на Лаван. Виждайки, че хитрият им зет почти до дъно е обрал техния имот, те ударили на голям плач и се вайкали с думите: „Иаков завладя всичко, що имаше баща ни, и от бащиния ни имот натрупа цялото това богатство…“ В своя защита Иаков поддържал, че Бог поискал да накаже Лаван заради неговите извъртания и затова направил така, че се увеличавали петнистите и капчестите животни. „И така Бог отдели част от имота на вашия баща — оправдавал се той пред жените си — и го даде на мене.“ Жените, както обикновено при влюбени жени, застанали на страната на мъжа си в тоя семеен спор. Сега, когато Иаков им признал при голяма тайна, че Бог му поръчал да се връща в Ханаан, с цяло сърце одобрили това и по тоя начин дали воля на недоволството си, което хранели отдавна към своя баща: „Не смята ли ни той за чужди? Защото ни продаде и дори изяде нашето сребро; затова всичкото богатство, което Бог отне от баща ни, е наше и на децата ни; и тъй, прави всичко, каквото Бог ти е казал!“

Бягството на Иаков

Огорчението и напрегнатостта в дома на Лаван ставали непоносими. Иаков основателно се страхувал, че синовете на тъста му ще се опитат да вземат насила имота, който придобил със своето остроумие и труд. Затова решил да се измъкне тайно от Харан. Не знаел обаче, че Рахил се вмъкнала в бащиния си дом и присвоила идолите на домашните богове, които от стародавни времена покровителствували рода на Тара. Керванът на Иаков бил огромен: състоял се от камили, товарни осли, овце, овни и кози, както и от двете му жени, двете наложници и единадесетте синове на Иаков, без да се смятат многобройните слуги със семействата им. Затова не било лесно да избягат незабелязано от Ханаан. И все пак Лаван едва на третия ден забелязал бягството. Свикал бързо синовете си и начело на въоръжената си прислуга тръгнал да преследва беглеца. Но по пътя Бог му заповядал да не е посмял да стори зло на Иаков и да не довежда работите до проливане на кръв. Седем дни продължила гонитбата, Лаван настигнал Иаков в планината Галаад, където точно в тоя момент опъвал шатрите си. Разсърденият тъст се приближил до беглеца, който го очаквал начело на въоръжените си хора, и рекъл с укор: „Какво стори ти? Защо ме излъга и отвлече дъщерите ми като с оръжие пленени? Защо побягна тайно и се скри от мене и не ми обади? Аз щях да те изпратя с веселба и песни, с тимпани и гусли. Ти ми дори не даде да целуна внуците и дъщерите си; неразумно ти постъпи. В ръката ми има сила да ви сторя зло; но Богът на вашия баща вчера ми говори и рече: пази се, не говори на Иаков ни добро, ни лошо. Добре, тръгнал си, понеже с нетърпение желаеше да се намериш в бащиния си дом — но защо си откраднал боговете ми?“ Иаков се смаял от тия думи, защото не знаел нищо за кражбата. Той уверявал, че ще накаже крадеца със смърт, ако бъде открит, и позволил на тъста си да извърши пълен обиск на кервана му. Лаван претърсил шатрите на Иаков, на Лия и на двете наложници, а накрай се отправил към шатрата на Рахил. Виновницата бързо заровила идолите в тора на камилите и клекнала отгоре им. Лаван не могъл и да помисли, че идолите могат да бъдат скрити на такова неприлично място и, разбира се, не ги открил. На свой ред Иаков се разсърдил на тъста си, че го преследвал така разпалено и го унизил с извършения обиск. Припомнил му всичките несправедливости, които понесъл от него през двадесетте години служба: „Какво намери между тия неща, които са мои? — оплаквал се той огорчен. (Ако си намерил нещо), сложи го пред моите и твои роднини и нека те кажат кой от нас има право. Двадесет години бях у тебе; твоите овце и кози (които пазех), не се багнеха. Овни от твоето стадо не съм ял. Месото на разкъсаните от дивите зверове брави не съм ти носил; мои брави ти давах срещу тях. При мене търсеше, ако нещо ти се откраднеше в ден или през нощта. Денем се изморявах от жега, а нощем — от студ, и сънят бягаше от очите ми. Такива бяха моите двадесет години в твоя дом. Работих ти четиринадесет години за двете ти дъщери и шест години за добитъка ти; а ти десет пъти промени наградата ми. Да не беше с мен бащиният ми Бог, Авраамовият Бог и страхът от Исаака — ти щеше сега да се изправиш без нищо.“ Лаван твърдял, че всичко, което бил взел Иаков, е в същност негова собственост. Въпреки това не искал да търси правата си и се съгласил зет му да замине за Ханаан. „Дъщерите са мои дъщери; децата са мои деца; добитъкът е мой добитък и всичко, що виждаш, е мое: мога ли да сторя нещо на моите дъщери и децата им, които те са родили?“ Тогава той предложил на Иаков да сключат съюз. В знак на съгласие на височината Галаад издигнали грамада от камъни. Лаван нарекъл тая грамада Иегар-Сахадут, а Иаков — Галаад. При това Лаван добавил: „Нека тая грамада да бъде отсега нататък доказателство за нашето съгласие. (…) Това възвишение от камъни и този паметен камък, който поставих в знак на съгласие между мене и тебе, ще напомнят, че нито аз ще тръгна към тебе с лошо намерение, нито ти ще минеш покрай тях, за да тръгнеш към мене с лошо намерение. Богът на Авраам и Богът на Нахор, Богът на техните бащи нека да бъде съдия между нас.“ След като се нахранили заедно, Лаван целунал дъщерите и внуците си, а после се отправил заедно със синовете си обратно към къщи.

Иаков се бори с Бога

Иаков прекрачил границата на Ханаан и спрял на лагер на едно място, което нарекъл Маханаим (лагер). От местните хора узнал обезпокоителни неща за брат си Исав. Той се бил заселил край Мъртво море, на платото Сеир, т.е. на „Косматото“, „Обраснало с дървета“ платно, и станал владетел на земята Едом. Занимавал се главно с лов в дивите планини, но и вършел разбойничество, ако му се паднел случай за това. Естествено това не му донесло добра слава между заселените в долините ханаанци. Чутите вести не вещаели нищо добро за Иаков, затова сърцето му се свило от страх. Защото той нямал чиста съвест и смятал, че брат му не е забравил извършената преди двадесет години несправедливост към него. Иаков изпратил пратеници при него с молба за прошка, а когато пратениците се върнали и му съобщили, че Исав иде да го посрещне, придружен от отряд въоръжени бойци, изтръпнал и започнал да се моли на Бога с думите: „Благоволи… и ме избави от ръцете на брат ми, от ръцете на Исав; защото аз се боя от него да не би, като дойде, да убие мене и майките с децата. Ти рече: аз ще ти правя добро и ще направя като морския пясък твоето потомство, което от множество не ще може да се изброи.“ След това предприел всички мерки, за да се осигури пред евентуално нападение от страна на брата си. Ослите, воловете, камилите, овцете и хората разделил на две групи и ги поставил на такова разстояние, та поне едната група да има време да избяга, ако другата бъде атакувана. Освен това решил да спечели Исав с щедри дарове: „Ще го умилостивя с дар, който ще ме изпревари — разсъждавал той в себе си, — а като го видя след това, може би ще се отнесе милостиво към мене.“ И той отделил от кервана си двеста кози, двеста козли, двеста овце, двеста овни, тридесет камили заедно с малките им, четиридесет крави, двадесет бика, двадесет ослици и десет ослета. Това грамадно стадо разделил на три равни части и изпратил поотделно на равни разстояния една от друга, та постепенно да настройват брата му помирително. Нощта Иаков прекарал в лагера и тогава му се случило извънредно странно приключение. Сънувал, че се бори с Бога. „Няма да те пусна, докато не ме благословиш!“ — извикал той дръзко, сякаш имал работа с равен на себе си. Борил се с него с всички сили и в края на краищата го принудил да го благослови като законен наследник на Исаак. Бог се борил с него до разсъмване, а като не могъл да се измъкне от прегръдките му, докоснал жилата на бедрото му така, че тя веднага изсъхнала. Като се освободил, благословил го и му поръчал от тоя момент да носи и прозвището „Израил“, което означава „този, който се е борил с бога“. Когато се събудил сутринта, Иаков забелязал, че куца с единия си крак. Чувствувал се обаче укрепнал духом, защото нощното приключение разпръснало съмненията и двоуменията му, които отдавна тровели неговото спокойствие. Правото на първородство, придобито незаконно, Бог легализирал с благословия, определил го на това отгоре за баща на рода, който ще трябва да добие владичество над другите народи. Мястото, където станало това, Иаков нарекъл Пенуел, т.е. „Лице на бога“, а в памет на това събитие синовете на Израил вече никога не ядели жилите от бедрата на убитите животни.

Срещата с Исав

Най-сетне Исав се появил начело на бойците си. Но въпреки божията благословия Иаков все още се страхувал от засада. При вестта, че брат му е вече близо, той с тревожна бързина разделил семейството си на три групи, начело изпратил двете наложници с децата, после пуснал след тях Лия с нейното потомство, а на самия край оставил Рахил с Йосиф, понеже най-много обичал именно тях. Убедил се обаче, че на семейството му не било причинено никакво зло. Тогава се осмелил да отиде при брат си и най-смирено му се поклонил седем пъти чак до земята. Оказало се, че Исав забравил някогашната несправедливост към него. С нежна излиятелност грабнал Иаков в прегръдките си и се разплакал от неудържима радост. Когато Исав видял групата от жени и деца, не могъл да скрие удивлението си и трябвало да се увери дали това действително е семейството на брат му. „Това са децата, с които Бог надари милостиво своя слуга“ — обяснил Иаков и тогава наложниците с децата си и слугите се приближили и отдали поклон. Едва сега обърнал внимание на огромните стада, които Иаков карал пред себе си. „За кого са всички тия стада?“ — попитал той, а когато Иаков отвърнал бързо, че те са за него, дълго не искал да чуе за каквито и да било подаръци. Щедрите дарове приел едва след усилени настоявания; нещо повече, канил брат си в своето планинско гнездо и му предлагал заедно да изминат по-нататъшния път. Но Иаков все още не вярвал на Исав. Наглед приел поканата, оправдал се обаче, че не може да пътува заедно с него, понеже трябва да се движи много бавно и често да се спира на дълги престои, за да не мори животните и поради бързината да няма значителни загуби в стадата си. Обещал обаче, че непременно ще тръгне подир брата си и ще му гостува в неговия дом на платото Сеир.

Как синовете на Иаков отмъстили за сестра си.

Иаков само чакал кога Исав ще изчезне зад хоризонта към Едон, за да се отклони веднага от пътя. Бързо преминал през брода на река Йордан и се спрял при града Сихем. Емор, тукашният цар, му позволил да се настани в неговата страна за постоянно, поради което Иаков купил там парче земя и опънал шатри. Скоро обаче се случило нещо потресаващо, което объркало плановете му. Сихем, най-големият син на царя, отвлякъл дъщеря му Дина, която излязла да погледа момичетата, които живели по тия места, и я изнасилил. Младият княз, изглежда, не бил такъв негодник, щом се влюбил в жертвата си, и бил готов да се ожени за нея. Незабавно отишъл заедно е баща си при Иаков, за да моли за ръката й. По това време синовете на Иаков работели на полето, а когато се върнали и узнали за постъпката на княза, пламнали от страхотен гняв. По онова време отвличането на сестрата било смятано за небивало унижение, което според пустинните обичаи би могло да се отмъсти само с проливане на кръв. Потомците на Тара били горди пастири, които обичали свободата. Те не разбирали градските хора, у които достойнството, чувството за чест и расовата солидарност не били вече ценени толкова много. Когато видял гнева на Иакововите синове, цар Емор се разтревожил силно и дори започнал да моли смирено: „Сихем, моят син, е обикнал с цялото си сърце вашето момиче. Дайте му го за жена. Сродете се с нас; вие ще ни дадете вашите дъщери за жени, а нашите дъщери вземете за ваши жени. Ще живеете с нас и тая страна ще бъде и за вас; можете да се заселвате в нея, да се движите свободно, както и да купувате земя като ваша собственост.“ А разкаяният Сихем добавил от своя страна: „Проявете само благосклонност към мене, а тогава, каквото поискате, ще го дам. Определете ми дори най-висока цена за момичето и най-голям подарък, готов съм да дам толкова, колкото кажете, стига само да ми дадете момичето за жена.“ Колко малко е разбирал цар Емор еврейските пастири, щом им предлагал да се обединят с него в един народ! Иаков и синовете му тъкмо от това се страхували като от огън. Те не искали да се разтопят в местното чуждо им по религия и раса население. Те до такава степен са се грижели за чистотата на племето си, та са тръгнали за жени на далечен път за Харан, а синовете, които вземали за жени девойки от чужда раса, презирали като отстъпници. Синовете на Иаков поставили условие, което според тях било неприемливо за цар Емор. Те поискали самият той, синовете му и всички други мъже от неговия народ да се подложат на обрязване. „Само тогава ще ви дадем нашите дъщери и ще вземем вашите дъщери за жени — уверявали те, — тогава ще се заселим заедно с вас и ще станем един народ. Но ако не ни послушате и не се обрежете, ще си отидем оттук заедно с нашето момиче.“ Ала колко изненадани се почувствували, когато царят приел и това условие. Наистина силна трябва да е била любовта на Сихем към Дина! Оказало се обаче, че царят също се ръководел тайно от практични сметки. Защото, когато убеждавали поданиците си да се съгласят на колективно обрязване, изтъкнал им между другото следното: „Тия хора са приятелски настроени към нас. (…) Под това условие те се съгласяват да заживеят между нас и да се съединят с нас, ако всеки мъж у нас бъде обрязан, както те са обрязани. Щом се съгласим с това им искане, тогава и техните стада, и тяхното имущество, и всичкият им добитък ще принадлежат и на нас. Стига само да се съгласим с тяхното искане, и тогава ще останат с нас.“ Изглеждало, че конфликтът ще се свърши със споразумение. Мъжете от град Сихем и околността били обрязани. Но на третия ден, когато поради незаздравелите им още рани лежали безсилни по къщите си, братята Симеон и Леви събрали хората си, избили до крак жителите на Сихем и освободили сестра си от двореца, а останалите братя в това време опустошили околността на врага, отвлекли в робство жените и децата и всичкия добитък. Иаков не бил посветен в тоя заговор, затова безкрайно много се разтревожил от кървавата постъпка на синовете си. Той повикал Симеон и Леви и започнал да ги укорява горчиво: „Вие ми създадохте неприятност, защото поради вас ще ме мразят жителите на тая страна, ханаанците и ферезейците. Защото аз имам малък брой хора и ако те излязат заедно срещу мен, ще ми нанесат поражение, ще загина аз и цялото ми семейство.“

Иаков във Ветил и в Мамре

Наложило се бързо да се отдалечат от Сихем, преди съседните племена да се освободят от ужаса и да потърсят отмъщение за коварното кърваво нападение. Когато настъпила нощта, Бог се явил на Иаков и му рекъл: „Върви във Ветил и се засели там. И там издигни олтар на Бога, който ти се показа, когато бягаше от брата си Исав.“ На другия ден сутринта Иаков събрал хората си, за да се очистят от греховете и се отрекат от всякакво идолопоклонство. „Ще се откажете от предметите на сегашния си култ: ще се очистите и ще смените дрехите си. Защото ще отидем във Ветил и там ще издигна олтар на Бога, който ме чу в моето нещастие и ми помагаше, където и да бъдех.“ Различните предмети на фалшивия култ, донесени от Месопотамия, като например идолите на домашните богове и огърлиците и амулетите, които носели на ушите си, били заровени в земята под един голям дъб близо до Сихем в знак на новото помирение с Бога на Авраам. Когато тръгнали на път, велик страх овладял жителите на околните градове, затова никой не ги преследвал. Като стигнал във Ветил, Иаков издигнал олтар на Бога и нарекъл това място Ел-Ветил, защото тук му се показал Бог, когато бягал от брат си. В знак на благодарност към Бога за досегашното покровителство Иаков му принесъл в жертва животни и елей. Бог отново му се показал и още веднъж потвърдил новото му име — Израил, а след това му рекъл: „Аз съм Бог всемогъщи; плоди се и се множи; народ и много народи ще се народят от тебе, и царе от чреслата ти ще произлязат. Земята, която дадох на Авраам и Исаак, ще дам на тебе и на потомството ти ще дам след тебе тая земя.“ А когато тръгнал от Ветил и се движели към Ефрат, по-сетнешния Витлеем, Рахил започнала да ражда и когато родила на Иаков син, умряла при раждането. Понеже много страдала, преди смъртта си дала на детето името Бенони, което означава „син на страдание“, но Иаков, зарадван от раждането на дванадесетия си син, заменил името му на Вениамин, което означавало „син на десница“. Изглежда, че не било писано на Иаков да живее спокойно в Ханаан. Защото, когато се заселил край Мигдал Едер, случило се, та синът му Рувим завързал непозволена любов с наложницата на Иаков, Вала. Потиснат от тоя нов удар, Иаков се преместил в Мамре, където старият му баща Исаак с копнеж очаквал завръщането на сина си. След като го прегърнал и му се нарадвал до насита, Исаак завършил живота си на сто и осемдесет години. На погребението дошъл Исав и двамата братя при пълно съгласие погребали баща си в семейната гробница Макпелах, където вече почивали Авраам и Сарра.

[1] Предполага се, че Салим е Йерусалим, тогава град на евзейците, по-късно столица на Израил. — Б.а. ↑

[2] „Аврам“ произлиза от вавилонското „Аби-раму“, което значи „бащата е: издигнат“. Тук бащата е богът на Луната. „Сара“ е име, близко до вавилонската дума „Шаррату“, което означава „княгиня“. — Б.а. ↑

[3] Арабите и до днес твърдят, че произхождат от Исмаил, и вярват, че Исмаил и майка му са погребани в Мека под черния камък Кааба, който представлява най-голямата святост на исляма. Тази традиция е отразена в Корана. — Б.а. ↑

[4] „Дръж за петата“ означавало у евреите „елиминирай, отстрани някого“, „спечели превъзходство пред някого“. — Б.а. ↑

Истината и легендата за патриарсите

Знаем вече, че библейският текст в сегашната си версия е създаден относително късно — едва след завръщането на евреите от вавилонския плен, следователно в периода от VI до IV век преди нашата ера. Автори на окончателната редакция са били еврейски свещеници. Тяхното намерение е било да поучават, а не да пишат историята на еврейския народ. По тяхно разбиране историята била оръдие, с което Бог си служел, за да открива своята воля, да наказва и награждава. В духа на тия религиозни и възпитателни принципи те променяли традиционното историческо наследство, отстранявали от него всичко, което не им е било удобно, дори са го попълвали със собствени разкази за подчертаване на някаква религиозна мисъл. Библейските фигури, които по тяхно мнение са били послушни на божия закон, оценявали благосклонно, а лицата, които по един или друг повод са влезли в конфликт с него, представяли като грешни хора, основателно наказани от Йехова.

Няма съмнение, че еврейските свещеници не са били оригинални автори, а компилатори и редактори на по-стари текстове. Анализът на библейския текст показва, че в него трябва да се различават три пласта. Най-старата част на Библията е била написана в IX век преди нашата ера. Неин характерен белег е това, че неизвестните автори използуват името Елохим за определяне на Бога. В по-новите части обаче, които произхождат от VIII век преди нашата ера, Богът вече се нарича Йехова. В VII век пр.н.е. двете части са били съединени в едно цяло и смесени до такава степен, че в текста срещаме ту Елохим, ту Йехова. По-късно тия съединени версии били преписвани и непрекъснато подлагани на нови редакции. Последната версия послужила на свещениците като основа за предаване на разказа в такава форма, в каквато е влязъл в библейския канон.

За критичния анализ на библейския текст и за установяването на хронологията на отделните части на Библията огромни заслуги има германският учен Юлиус Велхаузен. След дълги и подробни проучвания на библейския текст той дошъл до убеждението, че представената в Библията история на евреите е била записана много по-късно, че поради това разказите за патриарсите, за Мойсей и дори за съдиите трябва да бъдат причислени към легендите от сравнително ново време. Школата на Велхаузен е тържествувала в продължение на тридесет години, а и до днес има своите привърженици, но от времето на Велхаузен науката е отишла напред. Извършени са големи археологични открития, които налагат корекция на заключенията, до които е стигнал Велхаузен. Огромният вавилонски архив, намерен в такива градове като Ниневия, изкопаването на палестинските градове, споменати в разказите за патриарсите, както и съпоставянето на тия открития с библейските текстове — всичко това е установило без никакво съмнение, че историческото наследство, на което са се позовавали еврейските свещеници от VI в. пр.н.е., е много по-старо, отколкото е предполагал Велхаузен.

Това историческо наследство еврейският народ си е предавал устно от поколение на поколение. Благодарение народния характер на разказа около истинските събития се натрупали толкова много легенди, народни предания, приказки, анекдоти, хумористични историйки, че днес вече е трудно да се различи истината от фантазията. Свещениците-компилатори, погълнати от закона на Йехова и Мойсей, безцеремонно са преправяли преданията, за да угодят на своята религиозна теза, но все пак като канава на своите учения са използували старите народни предания, които представляват израз на творческото въображение на евреите, на техния манталитет, обичаи и копнежи. Поради недоглеждане свещениците не са заличили от текстовете всичко, което показва тяхната старинност. В книгата Битие са се запазили несъмнени остатъци от политеистични вярвания и от фетишизъм, а в разказите за патриарсите много често срещаме обичаи и митове, които произхождат от Месопотамия.

С разчитането на табличките с клинообразно писмо, намерени в развалините на Ниневия и Угарит, узнахме, че разказите за Адам и Ева, за вавилонската кула и потопа в по-малка или по-голяма степен произхождат от шумерските и вавилонските митове, а известни обичаи, описани в Библията, имат свой еквивалент в месопотамските общества и дори отчасти са били кодифицирани в кодекса на Хамураби. Накъсо казано, началото на някои библейски разкази се крие в много далечни епохи.

Дълго време се смятало, че народните предания са били предавани само устно. Но като резултат на откритието, което е направил през 1905 г. английският археолог сър Флиндърз Питри, се създава предположението, че авторите на най-старите библейски разкази са могли да разполагат и с някакви писани източници. Защото в мината за мед и малахит на планината Синай Питри се натъкнал на азбучен текст, който произхожда от XV век пр.н.е. Той не е още разчетен по задоволителен начин, но вече се знае, че се състои от 32 букви и съдържа текст на семитски език. Вероятно надписа са изсекли в скалата израилски роби, които египтяните пратили на принудителна работа в мината. Следователно не е изключено евреите да са записвали своите документи още през второто хилядолетие преди нашата ера. Защото трябва да се има пред вид, че съседната на Ханаан Финикия е била родината на азбучната писменост. Освен това между документите от XIV век пр.н.е., намерени в ел-Амарн, се намира богата кореспонденция между Ханаан и Египет. Всички тия факти ни дават основание да предполагаме, че ако не по-рано, то във всеки случай по времето на Мойсей евреите са си служели с писмо.

Защо в такъв случай палестинските разкопки са удивително бедни откъм писмени източници? Ето че в Египет и Месопотамия са намерени грамадни архиви, които възсъздават по подробен начин историята на тези страни, а в Палестина е намерен само малък брой писмени документи, например прочутият кодекс от Гезер от X век, надписите на Езекия от VIII век, както и писмата от Лахис от VI век. Отговорът е прост. В Палестина е писано с туш върху крехки глинести черупки, докато в Месопотамия клинообразните знаци са били дълбани с длето на дебели печени плочки. При влажния палестински климат черупките са се разпадали или ако по някакво чудо са оцелели до наше време, тушът се е изтрил до такава степен, че надписът е станал нечетлив. През 1960 г. археолозите намерили рядко добре запазено писмо от VII век пр.н.е. върху глинена черупка. Съдържанието на писмото, отправено до княза, било оплакване на израилски селянин, на когото събирачът на данъци взел горната дреха, понеже уж не си бил платил данъка. Писмото представлява откритие с голямо значение за науката, защото доказва, че в Палестина са си служели с писмо дори по въпроси от всекидневния живот.

За старинността на библейските предания ни убеждава и внимателният анализ на тяхното съдържание. Животът, който е водел Авраам в Ханаан, е типичен за чергарските пастирски племена. В известни периоди от годината патриархът е лагерувал край стените на градовете и е разменял своята стока — мляко, вълна и кожи — срещу предмети на градското занаятчийско производство. Лагерът му се е състоял от шатри, наредени в кръг. Жените седели пред шатрите, предели и тананикали месопотамските си песни. Голямата шатра на патриарха се издигала в центъра и служела за събиране на старейшините. Там Авраам давал нарежданията си на слугите и пастирите, разрешавал споровете и приемал гости.

Това са били сурови и още слабо цивилизовани времена. Между евреите е владеело правото на вендетата, законът „око за око“ и „зъб за зъб“. Кървавите събития във връзка с отвличането на Дина навярно не са били отделен случай, макар фактът, че Иаков не е похвалил постъпката на синовете си, да свидетелствува, че по онова време вече обичаите са били посмекчени.

За старинността на библейските предания говори и процесът на постепенните промени в обществените отношения, които могат да се проследят в текстовете. В рода на Авраам още виждаме типичен патриархален строй, по вече явно почват да се забелязват класови различия. Авраам е собственик на роби и богаташ; от останалите членове на рода го дели пропаст, която той се мъчи да легализира, като дава на себе си и на жена си княжески имена.

Виждаме също, че крачка по крачка евреите преминават от чергарския към заседналия живот на земеделци. Авраам е типичен бедуински шейх, който живее при условията на буколична простота. Сам лично заколва теле, за да нагости тримата тайнствени пътници, а за питие им поднася мляко. Исаак от своя страна купува земя, занимава се с успех със земеделие и пие не мляко, а вино. Иаков пък със своите качества и недостатъци е вече продукт на заседнала, почти градска среда.

Целият този еволюционен процес, който е толкова явно очертан в поредните библейски разкази, е в пълно съгласие с онова, което днешната наука е успяла да установи за ранните фази на обществените строеве.

От библейския разказ може да се заключи, че Авраам е станал изповедник на монотеизма. Благодарение подробното изследване на различните редакционни слоеве в Библията ние сме в състояние да проверил до каква степен можем да приписваме този факт на ретуша, извършен от свещениците през VI век пр.н.е. Знаем, че в по-късните векове еврейският народ много пъти се е обръщал към култа на ханаанските богове и че пророците са го укорявали за това в своите огнени изказвания. Би трябвало по-скоро да предполагаме, че в периода на патриарсите имаме работа не толкова с чист монотеизъм, колкото с генотеизъм, т.е. с вяра, че макар да съществуват много богове, все пак трябва да се отдава почит само на Бога, покровител на племето. Богът на Авраам няма универсални качества, той е типичен племенен бог, който се грижи за бъдещето и доброто само на избрания от него народ.

Тази концепция за Бога е много примитивна. Той се държи като човек, меси се в работите на земния живот, спори с Авраам, дори одобрява неговите съмнителни от морално гледище хитрости. Иаков се бори с него цяла нощ и го принуждава да легализира правото му на първородство, от което е лишил Исав по коварен начин.

След завръщането на евреите от вавилонския плен, когато под влияние на пророците монотеизмът кристализира окончателно и се задълбочава етично, такава религиозна концепция става вече анахронизъм. Наличността на такива наивни и примитивни религиозни представи се обяснява като че ли само с обстоятелството, че свещениците редактори са ги включили изцяло в библейските книги заедно със стародавните народни предания, върху които са се основавали в своята работа.

В библейските разкази прави особено впечатление пластичната и сочна характеристика на патриарсите. Всяка фигура е различна, индивидуализирана и обрисувана с удивително чувство за реализъм. Колко се различават един от друг Авраам, Лот, Исаак или Иаков! Колко убедителни в своята жертвеност са Сарра, Ревека, Рахил или нещастната Агар! А Исав, тоя enfant terrible[1] на семейството, който скитал по полята, обичал лова и презирал земеделската работа! Буен, избухлив и все пак добродушен и забравящ неправдата! Извънредно многозначително е, че Библията го дарява с явна симпатия. Дори Исаак, който трябва да е имал с него много неприятности, проявява към него бащинска слабост. Човек не може да се противопостави на впечатлението, че в лицето на Исав еврейският народ е изразил подсъзнателната носталгия, която не го е напускала никога, към някогашните добри времена, когато прадедите са били свободни пастири и чергари.

Всичко, което четем за патриарсите, е необикновено интересно, богато с драматични положения, пълно с приключения и необикновени анекдоти. В разказите се появява човек пълноценен, близък ни поради своите недостатъци, качества и конфликти. Именно поради това Библията е била и винаги ще бъде актуална. Тя е сякаш откъс от пулсиращия живот в някогашните епохи, който по някакво чудо е оцелял през бурните промени на времето и сега ни дава възможност да погледнем в самата глъбина на онова, което е абсолютно човешко и неизменно.

Разказите за патриарсите имат всички характерни особености на народните предания и рисуват манталитета на някогашните еврейски поколения. Не е мъчно да си представим тогавашните пастири, седнали около огнищата, да си разказват весели историйки и анекдоти за прадедите си: как Авраам измамил фараона, как слугата на Исаак срещнал Ревека при кладенеца, как хитрият Иаков изтръгнал чрез измама от брата си правото на първородство, а после обрал целия имот на Лаван, как Лия и Рахил се надпреварвали да раждат синове.

Това са били разказчета на хора прости, с примитивен ум, които са изпадали във възхищение от разните хитрини на народните си герои. Те били чувствителни към поетическия чар на своите легенди, но понякога са се обърквали при моралната оценка на постъпките, които приписвали на прадедите си. Пастирският живот бил суров и изпълнен с опасности; за да се задържат на повърхността във варварската епоха на постоянни войни и жестокости, не е било възможно да имат прекалено деликатни скрупули по въпросите на съвестта.

В своите разкази пастирите не са слагали юзди на фантазията. Патриарсите като родоначалници на родовете се отличават с небивало дълголетие и плодовитост. Сарра, вече старица, омайва царе със своята хубост. Бог и ангелите се намесват в човешките работи, за да тласнат фабулата на разказа по желана посока или да разрешат драматично безизходно положение. Често пъти в тия интервенции има много приказен чар. Нека си припомним трогателните сцени в пустинята, когато ангелът нарежда на изгонената Агар да се върне в къщи или когато я спасява заедно с Исмаил от смърт.

Изключено е всичките тия подробности, които възсъздават с такава вярност картината на далечните епохи, да бъдат измислени от свещениците, които са живели през VI век пр.н.е., следователно при съвсем различни обществени и обичаеви условия. Дори един талантлив писател не би могъл да направи това. Свещениците, когато променяли текстовете, наистина са внесли в тях известни анахронизми, но тия препъвания са относително малко. Ако поддържат, че патриарсите притежавали камили, това станало така поради обстоятелството, че в тяхно време камили са се срещали всеки ден. Едва относително неотдавна е открито, че камилата е почнала да служи на човека не по-рано от XII век пр.н.е., т.е. няколкостотин години по-късно. Нямаме причина да се съмняваме, че свещениците са имали под ръка много стари народни предания за патриарсите, а може дори писмени източници и че са ги включили в компилацията си, общо взето, така, както са били в оригинала. Следователно разказите са повторени автентично и вярно, така както им ги е предала старата традиция.

За съжаление от това съвсем не излиза, че мнението на ония учени, които оспорват историчността на патриарсите, е лишено от основание. Съвсем естествено е, че в праисторическите епохи еврейските племена трябва да са имали свои водачи, не се знае обаче дали те могат да бъдат идентифицирани с Авраам, Исаак и Иаков от библейските разкази. Нещо по-лошо, колкото повече се натрупват нови археологични открития, тоя въпрос по-скоро се усложнява, отколкото да се изясни. Да се опитаме да представим накратко онова, което науката е успяла да установи вече в тая област.

В Тел ел-Амарна в Египет са открити триста таблички с клинообразно писмо, които произхождат от XV век пр.н.е. Това са писма, написани от сирийски и палестински князе до фараоните Аменофис III и Ехнатон. В едно от писмата палестински княз съобщава, че в държавата му са се появили племената хабир, които дошли от Месопотамия. Изследователите на Библията смятат, че под названието хабир се крият евреите, при все че не всички мнения са единодушни в това отношение. Така или иначе откритието е важно в тоя смисъл, че тук бихме имали евентуална следа от присъствието на евреи в Палестина още преди епохата на Мойсей.

Сензационно откритие дължим на френския археолог Андре Паро. Край пътя от Мосул за Дамаск се издига хълмче, наричано от арабите Тел Харири. При копаенето на гроб гробарите намерили там статуетка, изработена в странен стил, който издава принадлежността й към някаква непозната култура.

При вестта за това откритие Паро отишъл там през 1934 г. и пристъпил към систематични разкопки. Още през първите дни извадил от развалините фигурка на богат мъж с ръце, сложени като за молитва. Издълбаният в подставката надпис с клинообразни знаци гласи: „Аз съм Ламн-Мари, цар на държавата Мари…“

Раздвижването било огромно. Знаело се наистина за съществуването на държавата Мари, но никой не бил успял да установи къде се е намирала нейната територия. През XVII век пр.н.е. тя била завладяна от войските на Вавилон, които разрушили до основи нейната столица така, че дори следа не останала от нея. По-нататъшните търсения на Паро окончателно потвърдили, че под хълма се крият развалините на столицата. Изровени са били храмове, частни къщи, защитни стени, зикурати и преди всичко внушителен царски дворец, който произхождал от третото хилядолетие пр.н.е. Постройката се състояла от 260 стаи и зали. Там имало кухни, бани с вани, тронна зала, както и светилище, посветено на богинята Ищар. Навсякъде се виждали следи от пожар и умишлено разрушение, сигурни белези за вавилонското нашествие.

Най-капиталното откритие обаче била царската архива от 33 600 таблички с клинообразнн надписи. От тия таблички узнаваме между другото, че населението на Мари се състояло от аморейски племена. В състава на държавата влизал и градът Харан, и то по времето, когато там пристигнал Тара с хората св.

Когато започват да разчитат хрониките, рапортите и кореспонденцията на държавата Мари, излиза наяве нещо извънредно изненадващо. Споменатите в документите градове Нахур, Турахи, Саруги и Пелига извънредно много напомнят имената на роднините на Авраам: Нахор, Тара, Серуга и Пелег. Освен това там са споменати племената Абамрам и Якоб-ел, а дори и племето Бениамин, което се появило на границите на държавата и безпокояло местното население. Не може да има никакво съмнение, че названията на племената се намират в тясна връзка с Авраам, с внука му Иаков, както и с най-малкия син на Иаков, Вениамин, родоначалника на израилския род вениаминци. По тоя случай трябва да се припомни, че Библията споменава Харам като тъст на Нахор или в случая имаме многозначителна идентичност на собственото име и името на града.

В резултат на това рядко откритие се стига до заключението, че имената на патриарсите са в същност имена на племена или на градовете, основани от тия племена или завзети от тях с помощта на оръжието. В такъв случай Авраам би бил вероятно митологична персонификация на едно от еврейските племена, което се е преселило в Ханаан. В негово лице народната памет е фиксирала всичко, което е преживяло племето през време на своето преселване в новата територия.

Лингвистичният анализ на таблиците с клинообразно писмо от Мари показва освен това, че евреите са били сродни с аморейците и дори са представлявали техен етнически клон. Това поставя тяхното емигриране в далече по-широка историческа перспектива. В предисторическата епоха от Персийския залив на север върви мощна вълна на миграция на семитски племена, известни под името аморейци. Неудържимият поход е вървял нагоре по река Ефрат, помитал е държавиците на шумерите и е залял почти цяла Месопотамия. Аморейците са основали върху развалините на покорените държавици свои собствени многобройни държавни единици. Между тях никога не е имало съгласие, докато най-сетне най-изтъкнатият цар на аморейците Хамураби ги обединява в една голяма държава. В това преселение на аморейските племена несъмнено са взели участие и еврейските. Това може да се заключи от факта, че най-напред те са живеели в Ур, а после са се пренесли в Харан, град — както сега вече знаем от табличките с клинообразно писмо, намерени в Мари — населен с аморейци.

В по-късните епохи в Месопотамия нахлули от север народи от несемитски произход. Изтласкани от своите седалища, семитските племена отстъпвали към югозапад. При тази нова миграция арамейските племена заели Сирия, а моабитците, амонитците и едомитците са се заселили в западните и южните области на Ханаан. Малко по-късно ги последвало и племето на Авраам, при което, както излиза от Библията, към това преселение ги принудили и някакви конфликти на религиозна основа. Мътните спомени за тия събития са се запечатали в паметта на еврейските поколения във формата на легенди и анекдотични разкази, които след много векове свещениците на свой ред включили в книгите на Библията.

Благодарение на археологичните открития днес в разказите за Авраам, Исаак и Иаков могат да се посочат конкретни откъси, които издават непосредствените връзки с месопотамската традиция и със стародавните религиозни култове. С някои от тия откъси си струва да се заемем по-подробно, за да посочим доколко е основателна тезата за старинността на тия народни предания.

Например преди всичко щекотливата история за предаването на Сарра в царските хареми. Не бива да се забравя, че това е станало през първата половина на второто хилядолетие пр.н.е., в епоха, когато чергарските племена са живеели при условия на много примитивен обществен строй, когато мъжете са смятали жената за своя собственост, с която могли да разполагат като с всяка друга собственост. Дори няколко века по-късно Йехова предупреждава цар Давид, че за наказание ще му отнеме жената и ще я даде на съседа му. При това положение лесно е да се разбере защо Сарра така безропотно, без най-малка съпротива изпълнява желанията на мъжа си.

Стародавните месопотамски народи, а следователно и евреите са смятали за прелюбодеяние половата връзка на омъжена жена с чужд мъж не защото той не й е бил съпруг, а само затова, че не е имал никакви собственически права над нея. Това се отнасяло дори за годеницата, доколкото бъдещият съпруг не е платил откуп за нея. Вместо това връзката с неженена жена, която още не е сгодена срещу откуп, е била смятана за по-малка простъпка в, общо взето, е била наказвана само със заплащане на обезщетение на родителите. Както излиза от това, главната задача на жената е била да ражда деца и да продължава рода на мъжа си, а строгото ограждане на нейната неприкосновеност е имало за цел да осигури правилност в създаване на потомството и в наследяването.

Съгласно тия понятия не се е придавало ни най-малко значение на девствеността на неомъжената жена. Щом Лот иска да даде дъщерите си в ръцете на содомската паплач, стига само да спаси гостите на своя дом, той постъпва в духа на тая дълбоко вкоренена традиция. Дъщерите му още не били омъжени жени и родителки на род, затова загубата не би била особено голяма.

Това съвсем не значи, че постъпката на Лот е била одобрена от евреите. Та нали синовете на Иаков — Симеон и Леви, са отмъстили кърваво за сестра си, която била отвлечена от княз Сихем. Епизодът с Лот е навярно типичен разказ, предаван от поколение на поколение. Народът навярно е искал с помощта на тази прекалена метафора да подчертае колко повече от всичко му е бил скъп законът за гостоприемството. Освен това човек не може да се освободи от впечатлението, че в Библията имаме работа с хаплива клюка, разпространявана от народа, понеже Лот бил родоначалник на моабитците и аморейците, следователно на народите, към които евреите се отнасяли враждебно и с презрение.

Обичаите, които се отнасят до общественото положение на жените, са били обхванати правно в кодекса на Хамураби. Като логичен резултат на неговите постановления дори прелюбодеянието било допустимо, ако съпругът го е позволявал по една или друга причина, между които от страх за живота си. Авраам на два пъти дава Сарра в харема на чужди царе под предлог, че е негова сестра. Това съвсем не свидетелствува, както се е смятало по-рано със стеснение, за извратени морални понятия у евреите. Как в най-старите времена се е гледало на тия въпроси, може да се заключи от това, че Бог съвсем явно одобрява тази хитрост на Авраам. Защото той наказва не него, а царете, въпреки че те са станали несъзнателна жертва на измама. Вероятно затова, че са се провинили косвено като владетели, които не знаят мярка в насилията и произвола, така че Авраам имал основателни поводи да се страхува от тях. Наказанието обаче има тук и практически характер. Въпросът бил да се принудят царете да върнат Сарра, за която било писано да стане прамайка на израилските поколения.

Щом говорим за Сарра, нека да засегнем и интересната история за нейната хубост. Тя била на шестдесет и пет години, когато фараонът я взел в своя харем, а на осемдесет години предизвиквала фурор с хубостта си в царството на Авимелех. В библейските предания племенните герои на евреите се отличават със свръхестествена дълговечност и плодовитост. Тара е бил на 250 години, когато се е разделил с живота, Авраам доживял до 175 години. Затова за еврейския народ не е било трудно да повярва, че съпругата на патриарха, която според легендата е трябвало да прави дълбоко впечатление на съвременниците си, е запазила толкова дълго женските си прелести.

Библейската легенда за Саррината красота е преживяла цялата история на евреите. През 1947 г. в пещерите край Мъртво море сред сурови, безлюдни скални урви били открити свитъци с библейски текстове по произход от периода от III в. пр.н.е. до I в. от н.е. Те са принадлежали на еврейската секта есеи, чийто център е бил манастирът в Кумран, построен вероятно през втори век пр.н.е. Един от свитъците съдържа арамейски коментар на книгата Битие, в който между другото се намира описание на хубостта на Сарра. В превод това описание гласи, както следва:

„О, колко е румено лицето й, колко са очарователни очите й, колко е прелестен нейният нос и колко светло е нейното лице! О, как са изваяни гърдите й и чиста белотата на нейното тяло! О, колко е сладко да разглеждаш раменете й и съвършените й ръце! Колко тънки и деликатни са пръстите й, колко прелестни са стъпалата и изрядни нейните бедра!“

Тъжната история на Агар също намира своето обяснение в месопотамските обичаи, кодифицирани в законодателството на Хамураби. Законът точно прецизирал ролята на наложницата и на нейните деца в семейството. Той изисквал наложницата да роди върху коленете на бездетната съпруга. Това било акт на формално признаване сина на робинята за законен наследник на рода. Библията споменава за тоя особен обичай в разказа за дъщерите на Лаван.

В архивата, изкопана от развалините на вилата на богатия месопотамски търговец в Нуза, е намерен брачен контракт на семейството Техапитили (около 1500 г. пр.н.е.), който между другото съдържа следното постановление:

„Ако жената роди деца, мъжът няма право да взема втора жена. Ако обаче няма деца, тогава сама ще избере робиня на мъжа си, а децата, родени от тая връзка, ще възпита така, както ако бяха нейни собствени деца.“

Струва си да се добави още, че според кодекса на Хамураби Сарра наистина е могла да накаже робинята Агар, но не е имала право да я прогони от къщя.

Да преминем сега към един от най-странните и най-тайнствени ритуални обреди, установени от Авраам при неговото пътуване по Ханаан, а именно обрязването. Тая процедура спада към най-старите практики на първобитните народи и в същност ние не знаем нейния смисъл. Срещаме я във всички епохи и по всички континенти на Земята. Херодот я приписва на грижата за телесната чистота. Съвременните изследователи обаче виждат в нея магичен акт, който трябва да символизира кървавата жертва, принесена на божеството. Обрязването практикували някои индиански племена преди откриването на Америка, както и народите на Австралия, Полинезия и Африка. За нас е важно това, че на обрязване еа се подлагали и египетските жреци. Евреите вероятно са се запознали с тоя ритуал през краткото си пребиваване в Египет и под впечатлението на неговия религиозен символизъм го въвели като външен знак на съюза си с Бога. Херодот твърди, че евреите, едомците, амонитците и моабитците са взели обичая обрязване от египтяните. Това е много вероятно, като се вземе пред вид, че обрязването не е било познато в Месопотамия, откъдето гореспоменатите народи са дошли в Ханаан. Освен това гръцкият историк твърди, че египтяните от своя страна са приели обичая обрязване от етиопците. Вероятно и арабите са го възприели под влияние на етиопците, и то още преди появяването на Мохамед. Заедно с исляма този обичай се разпространил навсякъде, където достигало тяхното влияние. Коранът обаче не само не заповядва обрязването, но направо го отминава с мълчание.

Ако произходът на обрязването трябва да се търси в Египет, то разговорът на Авраам с Бога и неговият пазарлък за живота на невинните содомци са явно от месопотамски произход. В шумерския разказ за потопа богинята Ищар се явява пред лицето на всевишния Бог, отговорен за потопа, и го обвинява в несправедливост, дори в престъпление. Според нея Бог не е имал право да унищожава човечеството, щом еа станали жертва и невинни, и набожни хора. Своето обвинение тя завършва със знаменателната сентенция: „Всеки грешник отговаря лично за греховете си.“

В тоя шумерски мит е заклеймен принципът за колективната отговорност. Проблемът за страданието и смъртта на праведните и богобоязливите хора е безпокоял умовете на поколенията от незапомнени времена.

Защо Бог разрешава да страдат справедливите хора, а грешниците да плуват в изобилие? Опит за отговор на тоя въпрос срещаме също в библейския разказ за трагичната съдба на Йов, както и в други стародавни легенди.

До каква степен се е вкоренило в паметта на евреите пребиваването в Месопотамия, може да свидетелствува стълбата на Иаков с ангелите, които се качват и слизат по нея. Тя напомня живо зикуратите, т.е. пирамидите на Ур и Вавилон, с техните каменни стъпала, по които жреците са движели при процесиите. Съмненията в случая се разпръсват от думите, казани от страна на Иаков, след като се събужда от сън: „О, колко ме ужасява това място! Наистина това е дом на Бога и врата към небето!“ Тая „врата към небето“ в контекста със стълбата би била съвсем неразбираема, ако не знаехме, че Вавилон в превод означава „врата на бога“. Следователно видението е несъмнено асоциативна връзка с вавилонския „зикурат“.

За да увековечи съновидението си, Иаков сложил камък и го помазал с елей. Това направил съгласно стародавните семитски традиции. Култът на камъка (но еврейски „масаба“) е най-старият култ сред първобитните народи. Черният камък Кааба в Мека представлява остатък от прастарата религия на арабите от периода на политеизма. Култ на камъка са имали също така финикийците и ханаанците. В Палестина са изкопани много такива камъни, между които в развалините на град Гезер са намерени осем свещени стълба, поставени на възвишение. Семитите вярвали, че в тях живее бог, и затова ги наричали Ветил, т.е. „дом на бога“. Точно така нарекъл и Иаков мястото, където видял навън стълбата с ангелите. Епизодът е доказателство, че в поколението на Иаков не бил изгаснал архаичният фетишизъм.

Най-много трудности създавала на изследователите сцената с принасяното на Исаак в жертва чрез изгаряне. Тоя мрачен раздел в библейската история не е в никакво съгласие с понятието за добрия Бог, който по такъв жесток начин поставя на изпитание своя набожен почитател. Днес обаче знаем, че епизодът представлява последно ехо от варварските култови обичаи и благодарение на археологическите открития сме узнали произхода му.

В Месопотамия, Сирия, а също така и в Ханаан е съществувал много стар ритуал да се принасят в жертва на боговете първородни деца. В разкопките в Гезер, в един от най-почитаните центрове на ханаанския култ, археолозите са намерили в пещерата и в съседните й терени урни със скелети на осемдневни деца, посветени на боговете. Деца били принасяни в жертва и по случай издигане на храмове и обществени сгради. Останки от такива ритуални жертви се срещат често зазидани в основите на домове, а в Мегидор — в подножието на градската стена, са намерени циментирани останките на петнадесетгодишна девойка.

Освен това епизодът има някаква връзка с месопотамските митове. За това говори овенът, който заплел рогата си в тръните. Навярно това е бил някакъв култов символ, защото английският археолог Уули изкопал от развалините на Ур статуйка на такъв овен, заплел рогата си в храсти. За шумерите тази статуя трябва да е представлявала голяма светост. За това свидетелствува не само фактът, че е намерена в една от царските гробници, но и нейната изработка. Изрязана от дърво, тя била покрита със златна ламарина, а рогата на овена и клоните на храстите са били изработени от стародавния майстор от лапис-лазур.

Народите, които по времето на Авраам живеели в Ханаан, в по-голямата си част принадлежали към западната семитска група и говорели на език, много близък до еврейския. За техните религиозни вярвания имахме много оскъдни сведения. Едва табличките с клинообразно писмо, изкопани от развалините на финикийския град Угарит, ни дадоха възможност да възстановим точно тяхната митология и религиозни ритуали. Техният върховен бог бил Ел (бог), който често се представя под името Даган или Дагон. Смятан бил за творец на света и си го представяли като старец с дълга брада. Най-популярният бог обаче бил Ваал, владетелят на бурите и дъждовете, покровител на земеделците и плодородието. От многобройния ханаански пантеон трябва да се спомене още богинята на любовта Астарта, наричана и Ашера. Култът в нейна чест е имал оргиен характер, а в храмовете й се упражнявала свещена разпуснатост. Освен това всеки ханаански град имал свой бог покровител.

Религията на ханаанците има много прилики с вавилонските вярвалия. Някои богове имат свой вавилонски съответственик, а често дори имена, които си приличат. Несъмнено първобитният политеистичен култ на евреите е бил близък в много подробности с ханаанския култ. Библейските текстове свидетелствуват, че и евреите често са си служели с думата ваал, за да определят Бога; Елохим-Бог съдържа същия елемент, както и името на върховния ханаански бог Ел, а синът му, отъждествяван често с Ваал, се наричал Иав, което вероятно представлява диалектна разновидност на името на племенния бог на евреите Йехова.[2]

Наистина ханаанците принасяли човешки жертви на боговете си, но по цивилизация стояли много по-високо от чергарските еврейски племена. Те живеели в градове, занимавали се със земеделие и имали великолепно занаятчийство. Тази по-висока цивилизация, както и езиковото родство и култът не могли да не окажат силно влияние върху новите имигранти, които живели в шатри.

Авраам навярно се е противопоставял на тези влияния и израз на това му становище е епизодът с Исаак. Както обикновено бива в Библията, варварският култов обичай тук се подлага на сублимация и става символ на дълбока религиозна мисъл. В случая се е целело да се подчертае безусловното подчинение на божията воля, а също така и съществената промяна, настъпила в религиозните понятия на евреите.

В книгата Числа се заклеймява принасянето в жертва на деца като най-грозното престъпление на ханаанците. Следователно инцидентът с Исаак е нещо като акт на формално отричане от кървавите практики, които навярно все още са имали място в Ханаан.

Неразрешима загадка останаха дълго време ония идолчета на домашни богове, които откраднала Рахил. Изследователите на Библията били заинтригувани от въпроса, защо Рахил е откраднала тия идолчета, наричани на еврейски „терафим“, и защо Лаван им придавал такова голямо значение. Отговор на тоя въпрос се получи едва неотдавна. В архивата от таблички с клинообразно писмо от Нуза се намери завещание, в което бащата записва на най-големия си син идолчето на домашния бог заедно с главното наследство и отбелязва, че другите синове имат право да идват в къщата на главния наследник и да принасят жертва на тоя бог. От постановлението на кодекса на Хамураби излиза, че ако зетят притежава идолчето на тъста си, получава наравно със синовете право на дял от наследството.

Въз основа на тия факти позволено ни е да подозираме, че Рахил се е ръководила не толкова от идолопоклонство, колкото от практични съображения. С открадването на домашните идоли тя е искала да осигури на мъжа си право на дял от наследството след смъртта на баща си. Лаван си е давал сметка за това и поради туй с такава жар се е мъчил да си възвърне откраднатите идолчета.

Не по-малко стар е обичаят да се работи определен брой години в дома на тъста за получената за женитба дъщеря и, о, чудо, този обичай се е запазил дори до ден-днешен у някои народи в Далечния Изток. Аркади Фидлер разказва в творбата си „Дивите банани“, че попаднал на такъв случай във виетнамското племе таи. През XIX век принуждаването да се служи у тъста още се е прилагало всред татарите и сирийците. В книгата си „Пътувания из Сирия“ немският пътешественик Буркхард пише следното: „Веднъж срещнах един млад човек, който работил осем години само срещу храна, за да получи в края на този период дъщерята на работодателя си за жена, за която иначе трябвало да плати седемстотин пиастри. Когато го срещнах, беше вече женен от три години. Оплакваше се обаче горчиво от тъста си, който продължавал да иска от него да върши най-тежка работа даром. Това му пречело да си създаде собствено стопанство и семейство. Това беше в околностите на Дамаск.“

Каква поразителна прилика с разправиите между Лаван и Иаков!

В главите от книгата Битие, в които е разказана историята на тримата патриарси, срещаме названията на редица градове, които отначало бяха смятани за легендарни. Големите постижения на археологията в края на XIX и началото на XX век обаче потвърдиха тяхната историчност и с това доказаха, че в това отношение Библията е достоверна.

Това се отнася преди всичко за град Ур, от който бащата на Авраам емигрирал в Ханаан. В 1922 г. големият английски археолог Ленард Уули започнал разкопки на възвишението, наричано от арабите хълм Смоли, и открил развалините на огромен град, основан от шумерите три хиляди години преди нашата ера. На върха на постройка във формата на пирамида, наричана зикурат, се издигал храм, посветен на бога на Луната, непрекъснато обграждан с култ в продължение на две хилядолетия.

От разкопките Уули е реконструирал къщата на заможен гражданин от периода между XIX и XVIII век пр.н.е., или от времето, когато се предполага, че е живял там родът на Тара. Въз основа на тая реконструкция английският археолог в книгата си „Ур Халдейски“ пише следното:

„Ще трябва основно да ревизираме нашите възгледи за еврейския патриарх, щом узнахме при какви културни условия е прекарал ранните си години. Той е бил гражданин на голям град и наследник на стара и високо развита цивилизация. Къщите свидетелствуват за живот сред комфорт и дори в изобилие.“

Още по-интересна е историята на откриването на Харан. От библейската традиция излиза, че мотивът за емигрирането на рода на Тара от Ур в Харан била религията. Според мнението на американския ориенталист Олбрайхт емиграцията се извършва през периода от XX до XVII век пр.н.е., през владичеството на Хамураби. Времето, когато царувал Хамураби, е още предмет на спорове. Учените сочат три дати: 1955–1913 пр.н.е., 1792–1714, както и 1728–1686. Съществуват основания да се смята, че родът на Тара е почитал бога на Луната. Израз на това е традицията, отразена в 24 глава на книгата на Исус Навин (стих 2): „Вашите отци, Тара, баща Авраамов и баща Нахоров, в старо време живееха отвъд реката (Ефрат) и служеха на други богове.“

От библейския текст узнаваме защо Авраам е напуснал Харан и тръгнал към Ханаан. Причината за това емигриране била преминаването на Авраам в генотеизъм, което според библейския текст е станало още в Ур. Това убеждение било дълбоко вкоренено в израилската традиция и е намерило израз още в книгата Иудит 5, 8–9. Героинята на тая книга Иудит така разказва на асириеца Олоферн за своите прадеди: „… не искаха да служат на боговете на бащите си, които бяха в халдейската земя. Отклониха се от пътя на своите прадеди и почнаха да се кланят на Бога небесни, на Бога, когото те познаха и… който им каза да излязат из мястото на преселението и да отидат в Ханаанската земя.“

Една от легендите, записана върху табличките с клинообразно писмо, намерени в Угарит, разказва за борбата между почитателите на Луната и почитателите на Слънцето, както и за прогонването на почитателите на Луната. Освен това и в Палестина са открити следи от култа на Луната. Учените предполагат, че името на бащата на Авраам, Тара произхожда от общата за всички семитски езици дума, която означава „луна“.

Британският археолог Дейвид Щорм Райе през 1957 г. отишъл в Южна Турция и открил развалините на Харан. Оказало се, че градът на рода на Тара е бил разположен край река Нар Балих, приток на горещ Ефрат, почти на около 500 километра на север от Ур. От разни старовавилонски текстове узнаваме, че Харан е бил център на култа на бога на Луната и че жителите му било известни с религиозния си фанатизъм. Никой обаче не предполагал колко много са били те привързани към своето божество. В резултат на търсенията, които извършил английският археолог в развалините, се оказало, че култът на Луната е преживял и раждането, и падането на римската държава, че християнството се спряло пред неговите порти и дори ислямът е трябвало дълги векове да се примирява със съществуването му. Едва при владичеството на Саладин бил съборен неговият храм, а на мястото му през 1179 г. от н.е. била построена джамия, която в XIII в. от н.е. монголците на свой ред сринали със земята.

Изпод развалините на трите врати на джамията доктор Райс извадил три каменни плочи с издълбан на тях герб на бога на Луната. Плочите били сложени по такъв начин, че когато влизали в джамията, почитателите на Мохамед стъпвали на тях в знак, че древната религия на Харан е унищожена завинаги.

Въз основа на тия данни доктор Райс изтъква хипотезата, че култът на бога на Луната е изтраял в Ханаан чак до XII век от н.е.

Какви заключения можем да извадим оттук? Ако приемем, че Авраам от библейския разказ е съществувал наистина, тогава неговото емигриране ще смятаме за бягство на основателя на новия култ, преследван от фанатичните жители на Харан. Тук се налага аналогията с Мохамед, който е трябвало да бяга от Мека. А ако оспорваме историчността на Авраам, тогава в съгласие с внушенията на табличките от Мари ще трябва да го смятаме за персонификация на всичко онова, което е изпитало едно от еврейските племена през своето скиталчество. Нещо повече, някои библейски текстове ни дават основание да предполагаме, че монотеизмът на патриарха не е бил монотеизъм според днешното разбиране, а култ на племенното божество, което се явява под името Елохим.

Дали поради това ще трябва да отхвърлим хипотезата, че емигрирането от Харан е имало религиозни причини? Мисля, че не. Необходимо е само да заместим личността Авраам с племето и тогава хипотезата; става правдоподобна. Едно от еврейските племена, което е живеело в Харан, могло да попадне в остър конфликт с почитателите на Луната във въпросния град, понеже не е искало, освен своя бог-покровител на племето, да признае и други богове. И тоя конфликт в края на краищата го принудил да търси ново седалище в Ханаан. Ехото от тия събития — както вече споменахме — е оцеляло в легендите и анекдотните народни разкази, които по-късно свещениците са включили в библейския текст.

От сравнителната история на религиите знаем, че боговете са били подложени на същите промени, както и техните почитатели. Под влияние на политическите сътресения и страдания евреите постепенно задълбочавали своята племенна религия, докато най-сетне след завръщането си от вавилонски плен я издигнали до висотата на чист етичен монотеизъм. Йехова става универсален Бог, който съответствува на изискванията на времето и на по-високата цивилизация на еврейския народ. Свещениците-редактори направили в тоя дух корекции в текстовете на стародавните предания и са се мъчили да представят Авраам като изповедник на чист монотеизъм. Както знаем, това не им се е удало напълно, защото и някои откъси от текста може да се открият племенните белези на първобитния еврейски бог.

Археологичните търсения в Палестина дават все по-добри резултати. В последно време са открити развалините на няколко второстепенни по значение градове, споменати в разказа за патриарсите. Така например в съседство с днешното селище Тел-Балат са изкопани развалините на града на цар Хамор, където синовете на Иаков извършили кървавата вендета. Най-старият пласт от разкопките достига до XIX век пр.н.е. Там са намерени остатъци от здрава крепостна стена, от дворец и храм. Както може да се заключи от разказа, цар Хамор не е бил някакъв дребен владетел.

От друга страна, Мамре, където всред дъбове е живеел Авраам, а по-късно Исаак, изобщо не е загинал и е разположен на три километра северно от Хеврон. Арабите наричат това градче Харан Рамед ел-Хадил („свещената височина на приятеля на бога“), т.е. на Авраам. От много отдавна там са били почитани дъбът, кладенецът и олтарът на Авраам. Археологичните търсения открили въпросния кладенец на патриарха, както и основите на олтара, върху които в по-късни векове бил издигнат християнски олтар. Освен това в съседните пещери са намерени остатъци от човешки кости, които свидетелствуват, че Мамре в древно време е било голямо гробище. Над пещерата в Макпелах в съседство с Мамре, където според библейското предание били погребани Авраам, Исаак и Иаков, сега се издига една от най-почитаните джамии на исляма. Днес вече знаем къде се е намирал и градът на Авимелех — Герар. Неговите развалини са открити в Тел Джемлех на 13 километра югоизточно от Газа. През 1927 г. английският археоложки екип е достигнал до пласт от бронзовата епоха. В развалините били намерени много теглилки, което свидетелствува, че по времето на Авраам Герар е бил важен търговски център.

До днес не е могло да се открият местоположенията на Содом и Гомора, при все че през последните години все повече преобладава мнението, че тия градове са съществували наистина. Досегашните резултати от търсенията накратко изглеждат по следния начин:

1. В средата на XIX век англичаните откриха, че от тесния нос Лизан на източния бряг на Мъртво море продължава под водата висок скален праг, който дели езерото на два отделни басейна. В южната част водата е много плитка, а в северната дъното хлътва рязко до дълбочина от четиристотин метра. Затова се предполага, че плитката част някога е представлявала долина и е била потопена поради някакъв геологичен катаклизъм. Библията твърди, че Содом и Гомора са се намирали в Горската долина (евр, Сиддим), „която е сега Солено море“ (Битие 14,3). Неотдавна са открити откъси от „Първобитна история“ на финикийския жрец Санхуниатон, който пише следното: „Долината Сиддим хлътна и стана езеро…“

2. Геологичните изследвания открили следи от резки вулканични катаклизми в долината на Йордан, в подножието на планината Таурус, в Арабската пустиня, в залива Акаба, както и покрай Червеното море. Геолозите дори са успели да установят датата на въпросната стихийна катастрофа. Тя се е случила две хиляди години пр.н.е., следователно по времето на Авраам.

3. В непосредствено съседство с Мъртво море се намират редица хълмове — в по-голямата си част от каменна сол. Някои от тия хълмове поради ерозия са придобили форми, които напомнят човешки фигури. Несъмнено оттам се е родила и легендата за жената на Лот, превърната в солен стълб.

4. Оттук излиза, че в паметта на еврейските поколения се е запазил спомен за някаква стихийна катастрофа, която се е случила в предисторически времена в околностите на Мъртво море. Естествено народът е обградил тази потресна случка с множество легенди и анекдоти, което обаче не значи, че техният корен не е исторически истински.

5. Летците, които летят редовно над Мъртво море, твърдят, че са забелязали очертанията на някакви развалини, и то точно на онова място, където според пресмятанията би трябвало да се намират Содом и Гомора. Водолази също са се мъчили да проучат дъното на езерото. Така например ръководителят на баптистката мисия във Витлеем доктор Ралф Баней е публикувал през 1958 г. съобщение, че достигнал до самото дъно и се натъкнал на остатъци от някакъв вал, но неговото твърдение било посрещнато по-скоро със съмнение.

Защото не е лесно да се слиза в Мъртво море и да се проучват подробностите на дъното му. Водата съдържа 25% сол и е мътна до такава степен, че е мъчно да се забележи каквото и да било на разстояние колкото една ръка. Освен това тя е толкова гъста, че човек може да легне върху нея и да чете книга. Водолазът трябва да вземе със себе си почти четиридесет килограма натоварване, за да може да се спусне на дъното на езерото. Освен това съдържанието на сол предизвиква болезнено възпаление на кожата и подуване на устните. Напоследък за подводна експедиция се подготвя сериозно американско-канадски археоложки екип. Може би той ще успее да разреши тайната на Содом и Гомора.

Тук трябва да се разгледа и въпросът за Дамаск. В Библията не е споменато, че на път за Ханаан Авраам се спрял в тоя град. Когато описвахме този епизод на пътуването, ние не се ръководехме от голословни положения, а се основавахме на сигурни източници и следи, които правят това пребиваване повече от вероятно:

1. За пребиваването на Авраам в Дамаск споменава еврейският историк Йосиф Флавий (37–95 г. от н.е.) в произведението си „Еврейски древности“ и той навярно се позовава на някакви непознати нам източници или предания на народната традиция.

2. Древният, често посещаван път от Харан за Ханаан е водел през Сирия, следователно през Дамаск. Няма причина да смятаме, че Авраам е избрал някакъв друг, по-малко удобен и по-обиколен маршрут.

3. Пребиваването в Дамаск се потвърждава от факта, че в живота на Авраам внезапно се появява фигурата Елиезер от Дамаск. Патриархът му поверява ръководна функция в стопанството си и до раждането на собствения му син Исаак го смята за свой главен наследник съгласно кодекса на Хамураби, който допуска осиновяване в случай на бездетство.

Страната, в която имигрирал Авраам, отначало се е наричала Ханаан или „низинен край“ или — според други учени — „край на пурпурната вълна“, понеже се славела с производството на скъпоценна боя, произвеждана от морските охлюви „мурекс“. Едва Херодот нарича тая земя Палестина. Това название произхожда от библейското название на филистимците „Пелищим“, на народа, който в XIII в. пр.н.е заел южното крайбрежие на Ханаан.

Палестина може да се раздели на три главни части: на низинен пояс покрай Средиземно море, на плато, което се простира на запад от р. Йордан и се нарича Предйордания, както и на скалиста зона от източната страна на реката, или Трансйордания. Почвата на южния участък на средиземноморското крайбрежие била необикновено плодородна и напоявана от малки рекички. Долината Сарон, която се намира в тази околност, била наричана „райска градина“. Плодородно било на много места и платото от западната страна на Йордан. Благодарение на горещия климат там зреели дори фурми. Особено Галилея се е славела с плодородието си и била гъсто населена още от най-старо време. Там са изкопани развалините на много стародавни градове, споменати в Библията. Също така и на изток от Йордан са се намирали малки райони, където се е работело земеделие.

Общо взето обаче, Ханаан била страна на скотовъдството. Платата, планинските склонове и сухите степи доставяли паша на добитъка, при все че от време на време разочаровали поради периодични суши. В долината на Йордан земята била подходяща за обработка само около Генисаретското езеро, а в останалите части имало буйна растителност, в която живеели дори хищници.

Примитивният начин на обработката на земята без използуване на торове, бързото изтощаване на почвата и сушите били причина гладът да бъде често явление в Палестина.

Египтяните свикнали да виждат чергарските пастирски племена да се явяват на границата им и да молят за убежище. Те знаели, че към това ги тласка гладът и че те са мирни хора, които нямат враждебни намерения. Затова без трудности ги пускали в своите слабо заселени по онова време области в делтата на Нил. Естествено, за тая услуга искали от тях данък. Стенописът в една от египетските гробници представя покъртителни фигури на номади, изгладнели до кожа и кости. Фреска в гробницата в Бенихасан представя по реалистичен начин семитски пастири, които преговарят на границата с египетски чиновници.

Египетската гранична стена, издигната за защита от нападенията на войнствените пустинни племена, съществувала още преди две хиляди години пр.н.е., следователно по времето на Авраам. Узнаваме това от авантюристичните приключения, които е записал египетският сановник Синухе, който се заплел в някакви дворцови интриги и трябвало да бяга в чужбина. Той разказва, че преминал „княжеската стена“ под прикритието на нощта и се отправил за северен Ханаан. Там намерил гостоприемство у началника на племе, точно такъв, каквито са били Авраам, Исаак и Иаков. В разказа си той говори нашироко за плодородието на страната, което би потвърдило свидетелството на Библията, която определя Ханаан като страна, в която „тече мляко и мед“. Ясно е, че тази похвала могла да се отнася само за ония части, където имало земеделие и градинарство. Синухе пише между другото: „Това беше хубава земя. Там растяха смокини и грозде в голямо изобилие, а вино имахме повече от водата. Не ни липсваше никога и мед, и олио. Дърветата се огъваха от най-различни плодове. Там отглеждаха също пшеница и ечемик. Добитъкът беше безброй. Всеки ден ядях хляб, вино, варено месо и печени птици. Освен това ядях дивеч, понеже те устройваха за мене ловове, а аз самият също ходех често на лов с кучета.“

Описанието на еврейските облекла в нашия разказ дължим също на археологичните открития в Египет. В гробницата на египетски сановник в Бени Хасан, произхождаща от XVIII в. пр.н.е, има стенопис, който представя племе на семитски чергари от Палестина, състоящо се от брадати мъже, от жени и деца. Никои мъже носят къси поли на цветни ивици, а жените, както и други мъже са покрити с дълги живописни наметала. Оръжието на чергарите се състои от копия, лъкове и прашки. Един от номадите свири на малка лира, което свидетелствува, че още тогава семитите са били много музикални. Преобладават зелените, червените и сините цветове.

Впрочем на някои места Библията потвърждава, че евреите обичали багрите. В книгата Изход 25, 2–5 Бог поръчва на Мойсей да събере от хората си данък за жертвоприношения, а именно: „… злато, сребро и мед, вълна синя, пурпурна и червена, визон и козина, овнешки червени кожи, кожи сини…“ Във втората книга на царствата, 1, 24 Давид зове: „Дъщери израилски! Плачете за Саул, който ви обличаше в багреница с украшения и кичеше със златни накити дрехите ви.“

[1] Enfant terrible — разглезен пакостник. По-точно „чудовищно дете“ — Б. NomaD. ↑

[2] На староеврейски Иахве. — Б.пр. ↑

Бурната история на Йосиф

Продаден в робство

Иаков имал дванадесет синове, но най-голяма слабост чувствувал към най-малките, Йосиф и Вениамин, понеже ги родила любимата му Рахил. Вениамин бил още дете, а Йосиф израсъл като изключително развито момче и никой в семейството не могъл да се сравни с него по ум. Бащата естествено се гордеел много с него и, както се случва понякога, лесно изпълнявал капризите му. Между другото той му направил пъстра дреха с прекрасни багри и не настоявал особено да се мъчи с работа в стопанството. Синовете на Вала и Зелфа трябвало да се грижат за добитъка и по цели дни прекарвали по пасищата, а в това време Йосиф парадирал в къщи, пременен и пригладен като някакво конте. При това той се държал като по-голям от другите, хвалел се без мярка и знаел всичко по-добре от неедноутробните си братя. Нещо по-лошо, случвало се е, че ги следял и веднага донасял на баща си, ако извършели някаква простъпка. Синовете на Иаков, които прекарвали голяма част от времето си извън бащината къща, имали какво да крият, затова намразили от цялото си сърце този самохвалко и доносчик, който им правел живота непоносим. Но Йосиф, заслепен от своята важност, не си давал сметка за тяхната надигаща се омраза. Нямало ден да не им досади по един или друг начин. Особено ги дразнел с разказите си за своите сънища, в които те винаги се явявали в някаква унизителна роля. Един ден, когато семейството се събрало да се храни, той разказал следния сън: „Сънувах: ето връзваме снопи сред полето; и на, моят сноп се дигна и се изправи; а вашите снопове се наредиха наоколо и се поклониха на моя сноп.“ Неедноутробните му братя се възмутили и го попитали свадливо: „Нима ти ще царуваш над нас? Нима ще ни владееш?“ Иаков, както винаги, застанал при тая свада на страната на галеника си. Но скоро Йосиф имал друг сън, в който не само единадесет звезди, но дори и Слънцето и Луната му се поклонили. Това уболо болезнено дори стария му баща. „Какъв е тоя сън, що си видял?“ — измърморил той огорчен. — „Нима аз и майка ти и братята ти ще дойдем да ти се поклоним доземи?“ Йосиф, изруган неочаквано от Иаков, ходил известно време като отровен. После обаче неприятната случка била забравена, а той отново се къпел в благоволение и привилегии. Веднъж се случило, че неедноутробните му братя тръгнали да търсят пасища и стигнали чак до Сехем и дълго не съобщавали нищо за себе си. Обезпокоен от мълчанието им, Иаков изпратил Йосиф да узнае какво става с тях. Йосиф с готовност приел мисията на надзирател и се чувствувал почетен от това. В Сехем узнал, че братята му се пренесли със стадото в околността на град Дотан. И той тръгнал подире им. Братята му пребивавали на една висока поляна и го съзрели веднага щом той се появил на хоризонта. Един от тях извикал ругателно: „Ето, съновидецът иде! Нека го посрещнем така, че да му се отщат всякакви сънища!“ Когато видели пременения мамин син, който най-вероятно отново е дошъл да ги шпионира, синовете на Вала и Зелфа решили да свършат веднъж завинаги с него. Чули се гласове да го убият и да го хвърлят в един сух кладенец, а на баща си да кажат, че го изял хищник. Но Рувим се противопоставил и молел братята си да не проливат братска кръв. Предложил да хвърлят Йосиф жив в кладенеца, където и без това ще умре от глад. В душата си обаче решил, че под прикритието на нощта ще извади брат си и ще го отведе при баща им. След дълго съвещание ожесточените братя се съгласили с тоя проект. Щом Йосиф се приближил, хвърлили се върху него, съблекли го съвсем и завързан го пуснали на дъното на дълбок кладенец. Нещастникът веднага загубил фасон и се уплашил, а когато се намерил в тъмната шахта, обзел го такъв ужас, че започнал да плаче високо. Престъпните братя останали глухи към неговите оплаквания и молби и седнали да се хранят, без дори да му хвърлят къшей хляб. Минали няколко дни, Йосиф преживявал мъките на глада и жаждата. Но ето че един ден се появил керван на мадиамци или измаилтяни, който карал от Галаад за Египет стиракса, балсам и ливан. Това били заможни търговци, облечени с великолепни дрехи. По шиите и раменете им блестели на слънцето украшения от чисто злато, дори и впрегатните принадлежности на товарните осли били нашарени със златни копчета. Тогава на синовете на Иаков хрумнала мисълта да продадат Йосиф в робство. Пътуващите търговци огледали внимателно слабичкия младеж и направили пазарлъка, като платили за него двадесет сребърника, защото знаели добре, че на египетския пазар младият роб бил добре плащана стока. Щом керванът тръгнал на далечен път, нечестните братя намокрили дрехата на Йосиф с кръв от козле и я пратили на баща си, като питали дали я познава. Когато видял окървавения плащ на любимия си син, Иаков почти загубил съзнание. Той разкъсал дрехите си и застенал в неутолима болка: „Това е дрехата на сина ми; лют звяр го е изял; навярно Йосиф е разкъсан.“ После се препасал с вретище и безкрай оплаквал загубата. Близките му се мъчели по всякакъв начин да облекчат бащинската му болка, но Иаков неутешимо повтарял със сломен глас: „Със скръб ще сляза при сина си в преизподнята.“ Докато тънел така в ужасно страдание, мадиамците продължавали пътя си и откарвали в робство в Египет нещастния, облян в сълзи Йосиф, толкова подло продаден от братята си.

Йосиф в дома на Потифар

Пътуващите търговци продали Йосиф на Потифар, командир на гвардията на фараона. По тоя начин синът на Иаков попаднал на служба при един от най-високите сановници в Египет. Там не му било зле. Работлив, честен и изключително съобразителен, той спечелил благоволението на собственика си, който го дарил със своето доверие и му поверявал все по-отговорни задачи. Накрая се стигнало дотам, че го назначил главен управител на имотите си и не се бъркал в работата му. Каквото направел Йосиф, било добро. Потифар имал основателни поводи, за да отличава еврейския роб. Защото, откак му предал управлението на дома и имотите си, богатството му растяло, а самият той, освободен от грижите на всекидневия живот, могъл спокойно да се посвети на войската и да угажда на собствените си желания. Но, както се казва: щастието и нещастието следват едно след друго. Йосиф бил напет и много хубав младеж. Съпругата на Потифар пламнала от страст към него и почнала да прибягва към най-различни средства, за да го придума към прелюбодеяние. Той обаче отблъсквал ухажванията й, тъй като не желаел да се отплаща с подла измама за благодеянията на господаря си. Но за съжаление похотливата жена си втълпила в главата, че трябва да съблазни младежа, та каквото и да стане. Веднъж тя се възползувала от случая, че в къщата нямало никого, нито съпруга й, нито прислугата, примамила под някакъв претекст Йосиф в спалнята си, увиснала на врата му и с тежестта на тялото си го смъкнала на леглото. Йосиф се защищавал отчаяно и накрай избягал, но плащът му останал в ръцете на съблазнителната. Обидена до дън душа в женското си честолюбие, отблъснатата си отмъстила за болезненото унижение. Тя се развикала страхотно, а когато прислугата дотърчала от всички страни, показала плаща като доказателство за вината на Йосиф. Когато Потифар се върнал в къщи и узнал всичко, повярвал на възмущението на двуличната си съпруга и хвърлил Йосиф в затвора. Но дори в нещастието синът на Иаков не загубил нищо от своята съобразителност. Скоро той спечелил благосклонността на началника на затвора и поел надзора над другите затворници. Него изобщо го бивало за работа и човек могъл да го използува като свой заместник в стопанските работи и грижи. Йосиф притежавал това качество, че навсякъде, където се появял, излизал на първо място поради прилежанието си и готовността да бъде в услуга. Както в най-простите, така и във важните въпроси го тласкала ненаситна амбиция и в този порив към събирането на похвали му помагал практичният и смел ум, както и дарбата да печели симпатиите на началниците си. Един ден в затвора били хвърлени виночерпецът и хлебарят на фараона. Йосиф гледал да им облекчи положението и да им помага в нещастието. Наказаните царедворци му отвръщали с взаимност, приказвали с него по цели дни, посвещавали го в дворцовите отношения и го запознали със слабостите на царуващия владетел. Йосиф си отбелязвал всичко в ума и след кратко време се ориентирал толкова добре в тия работи, че сякаш сам бил служил в царския дворец. При един разговор станало дума, че двамата дворцови хора сънували странни сънища. На виночерпеца се присънила лоза с три леторасли, които най-напред се покрили с пъпки, а после с грозде. Тогава той подложил чаша, изстискал гроздовия сок и поднесъл питието на фараона. Йосиф помислил малко и предсказал на виночерпеца, че след три дни ще си възвърне благоволението на фараона и ще се върне на заемания пост. По тоя случай го помолил да се застъпи за него пред фараона, като хвърлен невинно в затвора. На свой ред разказал съня си и главният хлебар. Струвало му се, че носи на главата си три кошници с хляб, който му кълвели птиците. Йосиф помръкнал и му предсказал, че след три дни ще бъде предаден в ръцете на палача.

В двореца на фараона

И наистина след три дни предсказанието на Йосиф се сбъднало. Тогава фараонът празнувал рождения си ден и през време на пиршеството си дал сметка, че виночерпецът си бил изпълнявал добре длъжността. Затова му простил вината и отново му предал ключовете на дворцовото мазе. Но по отношение на главния хлебар останал неумолим и го пратил на посичане. За съжаление, както бива понякога, в щастието си виночерпецът забравил за другаря си по нещастна съдба, който му предсказал свободата. Йосиф прекарал още две години в затвора и вече се бил простил с надеждата, че неблагодарникът ще удържи думата си. И не би могло да се предвиди как щяла да се развие съдбата на сина на Иаков, ако на свой ред фараонът не започнал да сънува разни сънища. Една нощ имал такъв сън: от реката излезли седем тлъсти крави и почнали да пасат на крайречната ливада. Изведнъж от реката излезли седем мършави крави, които изяли тлъстите крави. Друг път му се присънило, че от земята израсли седем натежали от зърната класа, а после седем безплодни класа, заразени от болест, които погълнали здравите класове. Тия необикновени сънища разтревожили фараона. Той свикал най-вещите гадатели и мъдреци на целия Египет, опитни в тълкуването на сънища. Но те само клатели глави, съвещавали се, спорели помежду си, а накрай разперили безпомощно ръце и признали пред божествения владетел, че не могат да отгатнат скритото значение на тези съновидения. Фараонът изпаднал в униние, в двореца зацарило мрачно настроение. Едва тогава виночерпецът си спомнил за Йосиф. Видял в това случай да спечели още повече благоволението на фараона и му разказал за младия евреин, който някога в затвора му предсказал сполучливо бъдещето. В сърцето на фараона се вляла нова надежда. Без да се бави нито миг, заповядал да му доведат Йосиф. Когато затворникът, остриган и облечен с нови дрехи, паднал по лице пред владетеля, той му заговорил нетърпеливо: „Сънувах сън, пък няма кой да го изтълкува, а за теб съм слушал, че можеш да тълкуваш сънища.“ Йосиф изслушал внимателно сънищата на фараона за тлъстите и мършавите крави, както и за пълните и празните класове. След като помислил, заявил, че Египет ще има седем плодородни години, след които ще настъпят седем години на суша и глад. Той обаче не се задоволил само да разтълкува сънищата, а посъветвал фараона веднага да назначи умен управител, който през годините на изобилието да събере от гумната една пета от реколтата, за да се избегне гладът през годините на бедствието. Тоя съвет се харесал много на фараона. Той изгледал замислено откритото лице на стройния младеж и веднага го осенила мисълта, че е намерил изпратения от провидението човек. Веднага го назначил за свой наместник в държавата и в негови ръце предал управлението на целия Египет. Защото само с диктаторски разпоредби е било възможно да се осъществи стопанският план, който изисквал налагането на тежък данък върху феодалните земевладелци, както и върху селяните, които живеели в бедност. Йосиф бил на тридесет години, когато се издигнал ненадейно от нещастието си на върха на успеха и великолепието. След четиринадесет години робство станал заповедник над своите довчерашни господари и дясна ръка на монарха, който в Египет бил смятан за бог. Съгласно осветения дворцов протокол властта му била предадена извънредно тържествено. Фараонът, седнал на златен трон, му връчил знаците на високия сан: златен пръстен, скъпоценна огърлица и изкусно изработена мантия. След това изрекъл осветената формула: „Аз съм фараон, но без твое съгласие никой не ще посмее да предприеме каквото и да било в цялата тази страна.“ Същия този ден целият двор се понесъл към храма на колесници, в които били впрегнати огнени жребци. Йосиф като наместник заел втората колесница след фараона, а когато минавал по улиците, херолди призовавали населението да пада на колене пред новия властник. В храма фараонът дал на Йосиф египетското име Цафнат-панеах, което буквално означавало: „бог казва: да живее“. Освен това го оженил за дъщерята на влиятелния жрец от град Он (на гръцки Илиополис) Потифер и по този начин му осигурил подкрепата на могъщата жреческа каста.

Йосиф управлява в Египет

През седемте плодородни, години Йосиф пътувал по цялата страна и лично следял за изпълнението на заповедите му. Житниците се пълнели с пшеница до връх, а в страната въпреки събирането на този данък царяло такова изобилие, че хората благославяли новия управител. Йосиф не бил лишен и от семейно щастие. Неговата съпруга Асенета му родила двама синове: Манаси и Ефрем. Съгласно предсказанието му настъпили години на суша и глад и бедствието засегнало не само Египет, но и всички съседни страни. Хората страдали от глада, но когато помолили фараона да заповяда да им отворят житниците, той ги отпратил при Йосиф. Като мъдър стопанин Йосиф се отнесъл благосклонно към молбите на населението, но не давал житото даром. Отначало хората трябвало да плащат храната с пари, а когато те им се свършили, продавали коне, овце, волове и осли, за да избягнат мъките на глада. Накрай се лишили от земята си и почнали да продават самите себе си в робство. По този начин след седемте бедствени години цялата земя с нейните орачи станала изключително собственост на фараона. Само жреците запазили имотите си, понеже фараонът държал сметка за влиянието им и разрешил през плодородните години да трупат храна за себе си. Щом цялата земя станала собственост на фараона, Йосиф започнал да я дава в аренда и заявил на населението: „Ето, купих сега вас и земята ви за фараона; ето ви семе, засявайте земята; по време на жетва давайте на фараона петата част, а четири части ще останат за вас за засяване на нивите, за прехрана на вас и на ония, които са в домовете ви, и за прехрана на децата ви.“ А народът обещавал, че ще служи вярно на фараона. От онова време в живота се установил закон, според който египетското население давало на фараона една пета от реколтата. Тоя закон обаче не се отнасял за жреците, които поради тази причина започнали да се обогатяват и да растат по сила.

Родът на Иаков гладува

И в Ханаан също царяла суша. При вестта, че в Египет може да се купи пшеница, Иаков изпратил десетте си синове в страната на фараона за жито. Задържал в къщи само Вениамин, когото обичал толкова много, че не искал да го пусне далече от себе си. Братята натоварили на осли празните чували и тръгнали на далечен път. В Египет ги изправили пред лицето на най-големия държавен сановник, защото само той лично могъл да им отпусне жито. Йосиф изживял страшно сътресение, когато погледнал към пристигналите от Ханаан. В миг познал братята си, които някога го били продали за двадесет сребърника. Не се издал обаче кой е, разговарял с тях с помощта на преводач. Не могъл да си откаже и удоволствието да ги уплаши. С гръмък глас ги обвинил, че са дошли в Египет да шпионират, а не да купуват храна. Ужасените братя се изпотили седем пъти. Те обяснявали разпалено, че дошли само за храна, че старият им баща, който ги е пратил, имал дванайсет синове, най-малкият от които останал в къщи, а един изчезнал безследно. Йосиф ги изслушал с навъсено чело и не дал да се разбере по него колко се развълнувал от вестта, че Иаков и Вениамин са живи. Той се преструвал на сърдит и упорито ги обвинявал в шпионаж. Заявил, че ще ги хвърли в затвора, а ще пусне само едного да си отиде в къщи и да доведе най-малкия брат като доказателство, че това, което разказват, не е лъжа. Глух към уверенията и молбите, Йосиф повикал стража и заповядал да откарат братята в затвора. Но след три дни му станало жално за тях и решил да смекчи присъдата. Призовал ги при себе си още веднъж и заявил, че ще им продаде жито и ще им позволи да се върнат в Ханаан, а ще задържи само едного от тях в затвора като залог, че ще доведат най-малкия си брат. Без да подозират, че египетският сановник разбира езика ям, синовете на Иаков започнали да се вайкат, че основателно ги сполита наказание заради недостойната им постъпка по отношение на своя брат. По този начин Йосиф разбрал, че виновниците съжаляват за това, което са сторили, и че в същност не са зли хора. И го овладяла такава вълна на умиление, че трябвало да премине в съседната стая насаме да изплаче мъката на сърцето си и незарасналия копнеж по родния дом. После избърсал сълзите си, овладял се и заповядал да напълнят чувалите на братята с жито, а Симеон да бъде откаран в затвора като заложник. Тайно пък поръчал да върнат на братята парите, платени за житото, като ги сложат скришом в чувалите. Защото искал да постави на изпитание тяхната честност. Синовете на Иаков тръгнали за Ханаан с осли, натоварени с чували пшеница. По пътя спрели да нощуват в една странноприемница. Когато развързали чувалите, за да нахранят ослите, намерили вътре парите, които платили за житото. Убедени, че е станала някаква грешка, решили да върнат сумата при второто отиване в Египет. Това обаче не настъпило скоро и Симеон вече губел надежда, че ще излезе от затвора, защото Иаков за нищо на света не искал да се раздели с Вениамин. След загубата на Йосиф той треперел за живота на Вениамин и в него виждал единствената сладост на старините си. Не помогнали нито заплахите, нито молбите, нито дори декларацията на Рувим, че ще позволи да убият двамата му синове, ако не доведе Вениамин обратно. Иаков останал неумолим, поради което братята решили да не отиват втори път в Египет, понеже се страхували да се изправят пред египетския сановник без Вениамин. Скоро обаче храната била изядена и хората отново били притиснати от глада. Иаков нямал друг изход; с тежко сърце бил принуден да прати заедно с другите си синове и Вениамин. За да спечели благоволението на египетския сановник, изпратил му в дар малко балсам и мед, стиракса и смирна, орехи и бадеми. Поръчал също на синовете си да върнат парите, които по необясним начин се намерили в чувалите им. Братята се отправили за Египет с най-лоши предчувствия, но Йосиф, щом видял Вениамин, ги приел милостиво. Поръчал на готвачите да приготвят пир, а гостите предал на грижите на домакина си, за да могат да се измият от праха. Братята се възползували от случая и поискали да върнат намерените в чувала пари. Но за тяхна изненада слугата не искал да приеме парите и ги успокоил с думите: „Парите, които дадохте тогава, са у мене!“ Братята си отдъхнали с чувство на облекчение, веднага обаче преживели и друга радост. Домакинът довел Симеон от затвора и му дал нова дреха, защото и той щял да седне на пиршеството. В двореца братята се поклонили доземи на египетския сановник и му поднесли дарове, изпратени от Иаков. Йосиф ги приветствувал, разгледал даровете и попитал за здравето на баща си. По едно време повдигнал очи към брата си Вениамин и го овладяла такава нежност, че само с най-голямо усилие задържал сълзите си. Преминал бързо в съседната стая и там се наплакал без свидетели. После умил лицето си и като се върнал в залата за пир, заповядал сервирането да започне. През време на пира Йосиф се грижел на младия Вениамин да се падат най-хубавите и най-големи късове. И веднага на масата зацарила такава веселост, че всички се изпонапили.

Йосиф отново поставя братята си на изпитание

На другия ден Йосиф заповядал на домакина си отново да сложи в чувала на всекиго от братята си пари, а на Вениамин освен това и сребърната чаша за вино, от която гадаел бъдещето си. Щом синовете на Иаков се намерили заедно с натоварените си осли извън града, Йосиф пратил личната си стража да ги настигне. Сърцата на синовете на Иаков замрели от ужас, когато изведнъж ги обкръжили въоръжени войници на бойни колесници. Командирът се приближил до тях със заплашителен израз на лицето и ги обвинил, че са откраднали сребърната чаша на наместника. Братята естествено отричали разпалено, съгласили се да се направи обиск и заявили: „У когото от твоите слуги се намери тази чаша, нека да умре; а ние ще станем твои роби, господарю!“ Но командирът заявил, че само крадецът ще бъде откаран в затвора. Какво било изумлението, когато сребърната чаша била извадена от чувала на Вениамин! Синовете на Иаков късали дрехите си от отчаяние и оплаквали нещастната си съдба. И в тоя момент издържали успешно изпитанието, пред което ги поставил Йосиф. Защото те решили да не изоставят Вениамин в нещастието и заедно с него да се върнат в египетската столица. В двореца се хвърлили в нозете на Йосиф и го молели да задържи и тях в робство заедно с Вениамин. Но египетският сановник не искал да приеме жертвата им и настоявал само Вениамин да понесе наказание. Тогава напред излязъл Иуда и заговорил следното: „Господарю! Ти ни пита за нашия баща. Той е вече много стар и ако не му отведем обратно любимото дете, ще умре от голяма скръб. Смили се над баща ни, пусни свободен Вениамин и вместо него вземи мене в робство, а аз ще ти служа вярно до последните дни на живота си.“ Като видял, че неедноутробните му братя са благородни хора, Йосиф не могъл повече да крие чувствата си. Отпратил всички египтяни вън от стаята и открил кой е. Изведнъж цялата му важност изчезнала и той избухнал в такъв силен плач, че го чували по всички кътчета на двореца. Братята били като поразени от гръм; съвсем не се зарадвали, а се разтревожили да не би брат им да рече да си отмъстява за стореното му зло. Но Йосиф ги разцелувал сърдечно, а с особена нежност прегърнал Вениамин, най-малкия си брат. Когато се нарадвал до насита и избърсал сълзите си на радост, рекъл с подканващ глас: „Идете по-скоро при баща ми и му кажете: Бог ме постави господар над цял Египет; дойди при мене, не се бави; ти ще живееш в земята Гесем и ще бъдеш близо до мене, ти, и синовете ти, и твоите внуци, и дребният, и едрият ти добитък, и всичко твое; и ще те изхраня там, защото глад ще има още пет години, та да не паднеш в немотия, ти, и домът ти, и всичко твое.“ Вестта за необикновената среща бързо стигнала до царския дворец. В свето благоволение фараонът дал право на Йосиф да доведе от Ханаан целия си род и да изпрати коли за улесняване на пренасянето. Йосиф постъпил така, както му позволил неговият господар. Освен това обсипал щедро всичките си близки с дарове. На неедноутробните си братя наредил да бъдат дадени по две облекла, а на Вениамин пет най-хубави одеяния и триста сребърника, а на баща си освен дрехи и пари изпратил много други богатства от Египет. Даровете били натоварени на десет осли, а десет ослици носели пшеница и друга храна, та при преселването си хората на Иаков да не страдат от глад. Когато синовете пристигнали и разправили на баща си какво им се е случило в двореца на фараона, отначало той не искал да повярва и едва когато видял донесените дарове духът му се повишил. Заплакал от радост и възкликнал: „Стига ми това, син ми Йосиф е още жив; ще отида и ще го видя, преди да умра.“

Родът на Израил се заселва в делтата на Нил

Родът на Израил, на брой шестдесет и шест души, тръгнал за Египет и се спрял в земята Гесем при делтата на Нил. Уведомен за пристигането на баща му, Йосиф се понесъл с колесница, за да го посрещне, и с плач се хвърлил на шията му. „Сега вече мога да умра — казал разчувствуваният старец, — щом те видях и (се убедих), че си още жив!“ После Йосиф завел баща си и петима избрани братя пред лицето на своя благодетел. По тяхна молба той им позволил да се заселят в Гесем, а после погледнал с чувство на уважение към стария, изпълнен с достойнство Иаков, който стоял пред него облечен в широк плащ от вълна и с пастирска гега в ръка. Попитал го на колко е години: „Броят на годините на моя земен път е сто и тридесет“ — отговорил старецът и благословил фараона с вдигната десница. Пасищата в Гесем били хубави и просторни. На израилските преселници им вървяло добре и те се размножавали бързо. Иаков живял още седемнадесет години, а когато почувствувал, че смъртта му се приближава, помолил Йосиф да го погребе в гробницата на дядо си и баща си в Макпелах близо до Мамре. Преди смъртта си приел в своя род Манаси и Ефрем, синове на Йосиф, и египтянката. След като благословил дванадесетте си синове, от които предстояло да се развият дванадесетте колена на израилския народ, обърнал се към стената и предал дух. Останките му били балсамирани съгласно египетския обичай. Погребалните обреди продължили четиринадесет дни, след което последвал седемдесет дни траур, обявен в цял Египет. Към гробницата на Авраам в Ханаан потеглило многобройно погребално шествие, в което взели участие всички сановници на фараона. Масово участвували и оплаквачки. Те плачели така отчаяно, че жителите на Ханаан се чудели кой е този знатен египтянин, когото погребват на тяхна земя. Йосиф дочакал и внуци и умрял на сто и десет години. Преди смъртта си изразил горещо желание, когато някога израилският народ се върне в Ханаан, да вземе със себе си останките му и да ги погребе в гробницата на Иаков. Неговото тяло също било балсамирано и сложено в ковчег съгласно древния египетски обред.

Народна приказка или истина?

Разказът за Йосиф от много отдавна се е радвал на голяма популярност я е влязъл във фолклора на ония народи, които са намирали в Библията храна за своето въображение. В това няма нищо чудно. Защото това е типична народна приказка с жива фабула, пълна с необикновени събития, облъхната от приказен, почти баладен чар. Нейното нравствено заключение е отговаряло на духовните нужди на простия, онеправдан човек, вечно жаден за справедливост.

В тоя разказ има още нещо, което заслужава възхищение. В него не срещаме герои, които са само лоши или само добри, с черни или бели характери. На младини Йосиф бил непоносим самомнителен хлапак, разгален от баща си мамин син, но в по-късните години под влияние на страданията и неугасналия копнеж по близките си съумял да се промени и да намери сили за великодушие. В пристъп на гняв неедноутробните му братя се отнесли с него позорно, но, както се оказало по-късно, те не били по начало негодници. Цял живот ги измъчвала съвестта им, обичали искрено стария си баща, по паричните въпроси се отличавали с честност, а когато Вениамин бил заплашен с робство, решили да споделят с него нещастната му съдба и с това били готови за най-голяма саможертва.

Това проницателно познаване на човешката природа в цялата и сложност, тази снизходителност към човека с неговите недостатъци говори за голяма житейска мъдрост, необикновена за епохата на варварството. Еврейските овчари, автори на разказа за Йосиф, са били хора със сурови обичаи, недодялани и изпълнени с предразсъдъци. И все пак, като живеели в степите всред дивите скали, успели да си изработят известна самородна чувствена зрелост и познаване на човешката душа, което им прави чест. Разбира се, някой би могъл да каже, че историята на Йосиф е в същност дитирамб в чест на родовата солидарност, толкова характерна за народите на Изтока, следователно нещо разбираемо и естествено у семитите. Да, можем да се съгласим с това. Все пак то не изключва факта, че в начина, по който се развива фабулата и рисуват характерите, прави впечатление, зрелият поглед върху нещата на тоя свят. Благодарение на това именно качество разказът за щастливата и нещастната съдба на Йосиф винаги е разчувствувал хората и е запазил неугасваща свежест.

Известно време учените вярвали, че ще намерят произхода на тоя разказ в литературата на народите, които са съседствували с Палестина, както многократно се е случвало във връзка с други разкази от Стария завет.

Било е време, когато се смятало, че са намерени следи, които водят към египетската литература. В тъй наречения папирус на Орбиней е разчетен разказ „За двамата братя“, типична за оная епоха приказка с нравствено заключение. Там се говори за женения Анубис и за по-младия му брат Бата. Бата нямал жена и работел в стопанството на по-големия си брат. Един ден жената на Анубис поискала да го съблазни. Но младежът с възмущение отхвърлил нейните умилквания. Тогава разпуснатата жена го обвинила пред мъжа си, че я изнасилил и й нанесъл побой, когато се опитала да се защищава. Анубис изпаднал в ярост и убил невинния Бата.

Египетският разказ наистина напомня епизода между Йосиф и жената на Потифар. Но приликата се свежда само до тази случка, която в библейската фабула представлява единствено дребен откъс. Дори можем да се съмняваме, че той е зает от египетската литература. Темата за невярната жена и прелюбодеянието е била по онова време много модна, затова се повтаря в разказите на много други народи от древния Изток и навярно е била обект на разкази и в Ханаан. В резултат трябва да се приеме, че очарователният разказ за приключенията на Йосиф със своята несравнима оригиналност е творба на еврейското въображение.

Но дали е само творба на въображението? Дали на дъното на този разказ не се крие нещо, което наистина се е случило? Защото се знае, че паметните исторически факти обрастват в народната традиция с легенди, и то често пътя до такава степен, че е мъчно да се различи истината от измисленото. Нишката за съдбата на Йосиф е може би легендарна, това обаче не изключва възможността някаква част от евреите наистина да се е заселила в Египет, където й вървяло добре. Дори е възможно с тия преселници да са били Иаков и синовете му и един от тях на име Йосиф, да е направил великолепна кариера в двора на фараона.

Учените си блъскат главите над тия въпроси, а понеже не разполагат с никакви исторически документи, трябва да се задоволят с изграждането на хипотези, до които стигат с помощта на дедуктивния метод. Да тръгнем тогава по следите на техните разсъждения. Това ще бъде необикновено увлекателна екскурзия. Тя ще ни даде възможност да надникнем в тайните на начините, с които си служат учените при реконструкцията на историята. Освен това ще ни даде известно естетическо задоволство, каквото изпитва умът в случаите, когато разрешава логично проблема въз основа на разпръснатите следи.

Въз основа на твърде сложни пресмятания, които няма да привеждаме тук именно поради тяхната сложност, се установило сред учените убеждението, че Иаков е живял 250 години след Авраам. В такъв случай историята за Йосиф би трябвало да се случи в XVII в. пр.н.е. Сочените от учените дати се колебаят между 1730 и 1630 година. Малко преди това Египет преживял най-бурния период от дълговечната си история. Около 1780 г. страната е разтърсена от революционни размирици. Въстанал потиснатият народ: селяни, занаятчии, войници и робите от големите феодални владения. За известно време угнетеното, население дори поело държавната власт в ръцете си. Резултатите от тоя катаклизъм се чувствували продължително време и в XVII век Египет бил парализирана от безсилие държава.

В момента на това политическо западане държавата била разтърсена отново от още по-страшно нещастие. От изток нахлула безкрайна пълна от чужди бойци и връхлетяла върху страната като планинска лавина. Нашествениците, целите в брони и въоръжени с дълги мечове, се носели със светкавична бързина върху бронирани бойни коли, теглени от коне. Египтяните за пръв път през живота се срещнали с тоя коз начин на воюване; разпенените коне и колите, от които като ежови бодли стърчат пики, предизвикали всред тях страхотна паника. Техните войници се биели пещ и почти голи; докато успеят да употребят своите копия, прашки и лъкове, те бивали смазвани от конските копита и от колелата на колесниците. Те просто се оказали безпомощни пред наложената им бързина на боя. Непобедимата от векове египетска мощ била превърната на пух и прах и блясъкът на фараоните угаснал за почти две столетия.

Това нашествие било извършено от хиксосите. Техните вождове възприели всички външни атрибути на фараоните и се задържали около 150 години в победения Египет, като смазвали с огън и меч всички прояви на бунт. Наистина те окупирали само Долен Египет с делтата на Нил, но провинциалните князе в Горен Египет станали техни васали и плащали тежък данък.

Столица на новите господари на Египет бил град Аварис, разположен в източната част на делтата.

Името хиксоси било превеждано по различен начин: в миналото се смятало, че то означава „вождове на пустинята“ или „царе на пастирите“. В резултат на последните изследвания обаче се постигна съгласие, че трябва да се превежда по-скоро като „владетели на чужди страни“. Хиксосите били семити и говорели на език, който най-вероятно е бил; близък до ранната форма на развитие на еврейския език. От надписите по скарабеите[1] знаем, че техните вождове носели типични семитски имена, като например Анатер, Хиан, Якобер. Предполага се обаче, хиксосите са представлявали само малък висш слой от бойците, а обикновените войници са образували недисциплинирана сбирщина от най-различни пустинни и планински племена, разбойници, авантюристи и скитници от разни раси и езици. Това е било хищническа, жадна за кръв и разбойничества паплач, която връхлетяла върху Египет като облак от скакалци.

Изглежда, че нашествието на хиксосите е било резултат на големите етнични преврати, които преживявала Месопотамия, оная неспокойна титла на народите. През второто хилядолетие от Север нахлули азиатските племена хурити. Те изтласкали семитските народи, а между тях и хиксосите в Сирия и Палестина. Археологичните разкопки в Иерихон показаха, че тоя древен град е бил владян известно време от хиксосите. Следователно вероятно завоевателите на Египет по онова време са държали хегемония и над населението на Палестина.

Сега се явява въпрос, какво общо има с тия събития Йосиф и семейството му. Днес учените са съгласни, че емиграцията, на седемдесетте евреи в Египет е станала през времето на хиксосите. Навярно родът на Иаков се е увлякъл от общата вълна на нашествието или пък е пристигнал в Египет след завладяването му от хиксосите. Там той намерил любезен прием, защото бил близък роднина на окупаторите, които са имали интерес да привличат в превзетата страна колкото е възможно повече азиатци. Еврейският историк Йосиф Флавий говори за хиксосите като за свои прадеди, а египетските текстове от XVI в. пр.н.е. съобщават за ханаански чергарски племена, които се били заселили в Египет.

Върху тая политическа основа много съмнителни неща в библейския разказ намират логическото си обяснение. Преди всичко например въпросът за издигането на Йосиф на поста наместник в държавата. Мъчно може да се повярва, че при нормални условия истинските египтяни биха пожелали да поверят висок пост на един от азиатците, към които хранели презрение. В книгата Битие 46, 34 четем за евреите буквално: „… защото египтяните се гнусят от всеки овчарин“. Съвсем естествено е, че хиксоските фараони, които не са се доверявали на местното население, са имали по-голямо доверие в расово и езиково близките си азиатци, доведени от Ханаан. Дори и фараоните от египетски произход понякога са водели такава персонална политика. Фараонът Ехнатон, създателят на монотеизма и почитател на бога на слънцето Атон (1377–1352 пр.н.е.), се е борил с опозицията на жреците, аристокрацията и дори на широките маси, верни на традиционния бог Амон. При това положение той подбирал сътрудниците си от потиснатите слоеве, на които могъл да вярва повече. В гробницата на един от неговите висши чиновници е намерен следният надпис:

„Бях човек от нисък произход по баща и майка, но царят ме постави на крака. Даде ми възможност да се издигна… Бях човек без собственост, а той в своята щедрост ми даде всекидневна храна, на мене, който някога трябваше да прося за парче хляб.“

В Тел ел-Амарна (развалините на столицата на този фараон) е открит саркофаг на сановник, който бил на служба при Ехнатон. Той се наричал. Нехемем и бил азиатец. А везирът на същия фараон Янхаму станал всемогъщ в двореца, при все че бил от семитската раса.

От тия факти можем да заключим, че внезапното издигане на Йосиф не е било нещо невъзможно. Впрочем той администрирал в Египет в съгласие с типичната за окупатора политика на гнета. Като се възползувал от седемте гладни години, не раздавал житото безплатно, а заповядал да му се плаща със злато, сребро и скъпоценности, после със земя и най-сетне със собствената свобода. По тоя начин той лишил от имот и хвърлил в робство независимия земеделец и отслабил класата на земевладелците. Цялата земя и хората, които са я обработвали, станали собственост на фараона. Навярно от тоя момент в Египет датира системата на поданството и неограничената царска власт. Само жреците избегнали тази съдба, защото сами трупали запаси от храна в големите си имения, а хиксосите са се съобразявали с влиянието им и не посмели да им пречат. Следователно по вина на Йосиф в Египет е била извършена основна икономическа революция с много трайни резултати.

Казахме вече, че в своята история Египет е преживял няколко кървави революции. Споменът за тях живеел всред покорените маси. Непосредствена причина на въстанията били бедствията от глад, които навестявали периодично страната всеки 10–15 години. За тяхната сила ни съобщава египетският богаташ на име Ипувер. В неговото изложение между другото намираме такъв израз: „Бедният стана собственик на богатства и докато по-рано не беше в състояние да си направи сандали, сега е притежател на съкровища.“ На друго място четем: „Децата на князете биват разбивани в стените, всички бягат от града… Този, който нямаше къде да подслони глава, сега е собственик на легло, който нямаше лодка, е собственик на кораб, който нямаше парче хляб, сега има складове с храна… Който е спал по-рано без жена поради бедност, лесно намира дама от благороден произход.“ И последния многозначителен цитат: „Столицата на царя беше превзета за един час. Бедняците взеха царя в плен. Дворяните бяха изгонени от царските къщи. Чиновниците бяха избити, документите им взети.“

Несъмнено хиксоският фараон си давал сметка за тази революционна традиция в Египет и затова се е страхувал да не би нов бунт на народните маси да разклати неговата власт, особено защото е бил чужд, мразен деспот. Затова, когато се явил Йосиф с разумен план да предотврати бъдещото бедствие на глад, бил посрещнат като човек на провидението. С това се обяснява неговото всемогъщо положение в двора и милостите, с които го обсипвал фараонът.

Някой скептично настроен би могъл да подхвърли тук, че цялата тази изкусна структура на разсъждение се основава само на много лаконични бележки в Библията и преди всичко на предположения, защото съвсем не е доказано окончателно, че евреите са се заселили в Египет през владичеството на хиксосите. Библейската хронология е досега много проблематична, следователно не може да се твърди съвсем сигурно кога Иаков и родът му са се преселили в Египет. Това е могло да стане както преди идването на хиксосите, така и след тяхното пропъждане.

Отговор на тези съмнения ни дава прекрасният анализ на библейския текст, направен от френския египтолог Пиер Монте в книгата му „L’Egypte et la Bible“. Въпросът се свежда до следните бележки:

Иаков, както вече знаем, се е настанил в областта Госен, която се простира на изток от делтата на Нил. Йосиф като наместник естествено е живеел в столицата, при фараона. Щом узнал за пристигането на близките му, незабавно се качил на колесницата и полетял да посрещне баща си. После се върнал при фараона, за да му докладва за пътуването си. От Библията по несъмнен начин излиза, че тия събития са настъпили едно след друго в много кратко време, ако не дори в един ден.

В книгата Битие 45, 10 Йосиф съобщава на баща си, че ще живее в областта Госен, следователно близо до него. Това съобщение налага заключението, че столицата, в която е живеел Йосиф, трябва да се е намирала недалеко от областта Госен, значи в самата делта. Тя в никакъв случай не би могла да бъде един от градовете Мемфис, Фаюм или Тива. Те са се намирали много далеко от Госен и пътуването на Йосиф с колесница би трябвало да продължи няколко дни. Впрочем, както твърди френският египтолог Масперо, в Египет поради липсата на подходящи пътища никога не са си служели с колесница за дълги разстояния. По правило такива пътувания се извършвали с големи лодки по главната съобщителна линия, каквато е бил Нил.

Всичките гореспоменати обстоятелства са следователно нещо като пътепоказател, чиито стрелки са насочени към Аварис, столицата на хиксосите. Сега вече знаем, че Аварис се е намирал в делтата на Нил, защото неговите развалини заедно с множество хиксоски печати са изкопани в съседство със съвременното село Сан ел-Хагар. Следователно, щом Йосиф е управлявал в Аварис, отпадат всички съмнения: историята за неговия живот трябва да се помести в епохата на хиксоското владичество. По-къснешна дата е абсолютно изключена, понеже след прогонването на нашествениците чистите фараони-египтяни от XVIII династия са преместили столицата в Тива. Както виждаме, хиксоската теория се основава на съвсем солидни предпоставки и днес е призната от много учени.

В библейския разказ прави впечатление историческата точност при възсъздаването на египетските обичаи. Това преди всичко се отнася до погребалните обреди при смъртта на Иаков и Йосиф. Техните тела са били балсамирани в период от четиридесет дни, а мумиите сложени в дървени ковчези. Още Херодот съобщава, че процесът на балсамирането продължавал в Египет четиридесет дни, което впрочем се потвърждава и от текстовете на папируси, намерени в гробниците на фараони и сановници.

Нека си спомним, че Йосиф е бил остриган, преди да бъде представен на фараона. Тая подробност, на пръв поглед неважна, е красноречива в тоя смисъл, че също свидетелствува за познаването на египетските отношения. В Египет не е било позволено на никого да носи брада, тази привилегия е имал само фараонът, който впрочем си е слагал изкуствена брада. Йосиф, като евреин, сигурно си е пуснал брада и затова бил остриган, както е изисквал дворцовият ритуален протокол.

Така стои работата и с тържественото поемане от страна на Йосиф на поста наместник на фараона. Ходът на тържествата съвпада с онова, което сме узнали от папирусите и стенописите в гробниците. Новият сановник е получавал от ръцете на фараона огърлица, скъпа дреха и съпруга от висок род като знак за своето достойнство. През време на тържествените шествия той е заемал една от позлатените дворцови колесници и се е движил веднага след колесницата на фараона. След прогонването на хиксосите египтяните запазили обичая да си служат с коне, затова този церемониал се е задържал в Египет.

В библейския разказ е знаменателно и това, че привежданите имена са също така истински египетски. Фараонът е дал на Йосиф името Цафнат-Панеах, което означава „Бог казва: да живее“. Жена му е носела името Асенат или Асенета, т.е. „принадлежаща на (богинята) Нет“ (богиня, почитана в делтата на Нил), а Путифар или Потифар или Потифера представлява деформирано името „Па-ди-па-Ре“, което означава „(този), когото е дал (бог) Ра“.

Накрая струва си да се добави още, че в разказа за Йосиф имаме работа с пълно познаване на египетската топография. От дадените подробности не е трудно за човека да се ориентира за положението на страната Госен, а косвено може дори да идентифицира столицата, в която е пребивавал Йосиф.

С две думи, реалните, от които е изградена египетската декорация, са издържали победоносно изпитанията на съвременните научни изследвания. Днес мъчно можем да си трошим копията в защита на това, дали Йосиф е бил историческа личност, но няма никакво съмнение, че разказът е бил създаден в самия Египет. Негови автори са били хора, които са познавали толкова подробно тази страна, че непременно трябва да са живели там през дълъг период от време. В това обстоятелство имаме потвърждение, че някаква част от евреите — възможно е тя да е била родът на Иаков — наистина се е заселила в делтата на Нил, в плодородната област Госен.

Не е дори изключено библейският разказ да е ехо от историческия факт, че някой от евреите, на име Йосиф, е стигнал до висок пост в двора на фараона. По-късно около неговата личност се е създала легенда, дело на евреите, които са се гордеели със своя знаменит прадядо.

Щом обаче е било така, тогава защо няма нито една бележка за Йосиф в египетските хроники? Те обикновено са много подробни и точни, а постът на наместник, заеман от семит — това събитие е било особено важно, за да може да се премълчи. Тая празнина в египетската историография се е струвала подозрителна и много съмнителна, що се отнася до историчността на Йосиф.

Забравя се обаче нещо много основно. Хиксосите били толкова намразени, че египтяните унищожавали всичко, което напомняло за тяхното управление. Дори летописците покриват с мълчание периода на тяхната окупация, период на страдания и унижения на египетското царство. Записките на летописците се прекъсват внезапно в 1730 г. и едва след 1580 г. пр.н.е. се възобновяват. Жертва на тази акция за изтриване на 150-годишна история по силата на нещата е трябвало да стане и Йосиф, слепият изпълнител на хиксоската политика и виновник за дълбоките икономически изменения, непопулярни между египтяните. Неговите действия по-късно са се отразили болезнено върху евреите, които след смъртта на Йосиф останали още дълго в областта Госен.

[1] В случая амулети или украси, изобразяващи скарабей — вид голям чер бръмбар, почитай от египтяните като свещен — Б.пр. ↑

Мойсей

Ангария

Потомците на Иаков живели в областта Госен, почти четири столетия. Там им вървяло много добре, затова те се размножавали бързо. На трона на Египет обаче се качил нов фараон, който не знаел нищо за заслугите на Йосиф и се разтревожил от размножаването на еврейските овчари. По негово разбиране те били азиатци, опасни за държавата чужденци, и затова заповядал на своите чиновници: „Ето, родът на синовете Израилеви е многоброен и по-силен от нас; да измъдруваме нещо против тях, за да не се размножават; инак, кога се случи война, ще се съединят и те с нашите неприятели, ще се въоръжат против нас и ще излязат из нашата земя.“ По онова време фараонът издигнал в делтата на Нил два нови града: своята столица Рамзес, както и града на хранителните и военните складове Питом. Беззащитните евреи представлявали удобен източник на евтина работна сила, затова един ден били откарани масово на мястото на строежа, където трябвало да месят глина и да правят тухли. Така те работели ден след ден от зори до тъмна нощ при ужасния пек на слънцето, подканяни от надзирателите с тояги. Фараонът обаче се излъгал в очакванията си. Евреите били свикнали с тежката съдба, която не им е скъпяло през вековете бурното колело на живота, и въпреки преследванията продължавали да се размножават. Тогава разсърденият владетел повикал двете единствени израилски акушерки и им заповядал строго при раждане да убиват всички новородени от мъжки пол. Жениците изслушали покорно заповедта, но когато се върнали в Госен, дори не мислели да се опозоряват с детеубийство. Фараонът бързо узнал за дръзкото непослушание на акушерките и заповядал да му бъдат доведени, за да ги подведе под отговорност. Храбрите израилки, разпитвани сурово, се оправдали извънредно остроумно, като твърдели, че жените просто престанали да се ползуват от техните услуги. „Еврейските жени не са като египетските — оправдавали се те, — те са здрави и преди още да отиде бабата при тях, раждат.“ Фараонът, ще не ще, трябвало да пусне акушерките на свобода. Израилският народ посрещнал смелите жени като героини и от благодарност им издигнал хубави къщи. Владетелят обаче не се отказал от жестоките си планове. Този път дал заповед на своите хора да вземат от майките новородените момчета и да ги хвърлят в Нил. Областта Госен се изпълнила с плач и проклятия; изглеждало, че за потомците на Иаков настанал страшният съд.

Чудесното спасение

Двама съпрузи от Левиевото коляно имали две деца: Аарон и Мариам. През време на най-жестоките преследвания им се родило трето дете. За нещастие то било момче, предварително осъдено на смърт във водите на Нил. Майката изпаднала в страшно отчаяние и като се излагала на строго наказание, решила да го скрие от египетските убийци. Три месеца го кърмила в най-тъмните кътчета на къщата си и навярно би успяла да осъществи докрай плановете си, ако бебето не се развивало прекалено добре. То ритало енергично с крачка, плачело или бъбрело толкова високо, че се чувало далеко извън къщи. Всеки момент можел да го открие някой от служителите на фараона, които обикаляли из селата, и тогава горко на цялото семейство! На едно място на реката всеки ден се къпела дъщерята на фараона, известна с милостивото си сърце към гнетените евреи. Поради това на майката на детето хрумнала много интересна мисъл: тя го сложила в кошница, намазана със смола, която оставила всред тръстиките, където принцесата могла да я намери твърде лесно. Едновременно поръчала на Мариам да бди отдалеко над братчето си и да се намеси, ако стане нужда. Станало така, както очаквала майката. След като се изкъпала, фараоновата дъщеря, придружена от придворните си дами, тръгнала да се разхожда покрай брега. Внезапно тя чула плач на дете и наредила на прислужничките си да претърсят тръстиките. Какво било нейното учудване, когато сложили пред краката й кошницата с разплакания младенец. Тя се навела нежно над захвърленото дете и се опитала да го умири с милувки. Веднага се досетила, че е намерила еврейско дете, а понеже скрито укорявала безчовечната наредба на баща си, решила да го вземе под свои грижи. Мариам наблюдавала отдалече цялата тая сцена и в даден момент се приближила до принцесата и й предложила да й доведе кърмачка за намереното дете. Като получила съгласие, затекла се радостно към къщи за собствената си майка. Така по околен път бебето се върнало безопасно в прегръдките на родителката си. Сега вече не го заплашвала смърт в бездните на Нил, защото никой от египетските убийци не би се осмелил да се противопоставя на желанието на фараоновата дъщеря. След няколко години, когато момчето вече по-отрасло, майката го завела в двореца, а принцесата осиновила малкото еврейче и му дала името Мойсей. От тоя момент Мойсей се възпитавал в двореца, сякаш по рождение принадлежал към царския род. Той парадирал със скъпи дрехи от фин лен и ходел да учи в храма, където жреците го посвещавали в знанията си. Разполагал с прислуга, обикалял по града с колесница, в която били впрегнати огнени жребци, и живеел в стаи, изпълнени с лукс и изобилие. Изглеждало, че ще бъде асимилиран и ще стане египтянин. Но майка му се погрижила той да не се откаже от израилския си произход. Скрито от принцесата го учела еврейски език и историята на прадедите му, а накрай му издала по какъв начин е избягнал смъртта във водите на Нил. Мойсей наистина узнал кой е в същност, но не му било лесно да се прости с удобния живот на египетски аристократ. Образованието, дворцовите приятели, великолепната египетска култура — всичко това го свързвало със средата, към която бил привикнал от малък. Какво общо би могъл да има тоя просветен и изискан човек с израилските бедняци, които живеят в нищета и гнет? И при все че навремени сърцето му се свивало при вида на сънародниците си, подложени на тежка ангария, нямал достатъчно сили, за да се откаже от привилегиите и блясъка на дворцовия живот. Цели четиридесет години се ползувал от всичките удоволствия на осиновен син на принцесата, дори получил достойнството на египетски жрец. Плавал по Нил в дворцова лодка, забавляван от музиканти и шутове, а когато се връщал в двореца си, красиви танцьорки правели времето му приятно с танците си при акомпанимента на арфи и флейти. Новата столица Рамзес била прекрасна. Построена по типа на древната Тива, тя имала широки улици, великолепни дворци, обществени сгради и многобройни храмове, посветени на египетските богове. В края на града се издигали складове, пълни с ечемик и пшеница, а в речното пристанище непрекъснато пристигали кораби и лодки, които докарвали стоки. Лагуните наоколо изобилствували с птици и риба, а веднага отвъд портите се простирали старателно обработени градини с лук, както и буйни овощни градини, които се огъвали под тежестта на нарове, ябълки, смокини и маслини. И така Мойсей водел безгрижен и пълен с удоволствия живот. Той обаче не бил лекомислен безделник. Прилежно четял папирусите, които съдържали цялата мъдрост на Египет. Вечер, когато ставало хладно и месецът изгреел на небето, разхождал се из дворцовата градина, заобиколен от жреци, и водел с тях дълги разговори за боговете, фараоните и крайното предназначение на човека. Едва в късна нощ, когато не могъл да заспи, в него се обаждало дълбоко скритото раздвоение. Тогава пред очите му се изправяли неговите сънародници, той виждал как те страдат, как проклинат съдбата си, чувал свистенето на камшиците, с които ги подканяли към робския труд, чувал техните оплаквания и плачове, и молби за спасение. Насън се явявала майка му, изпълнена с майчина нежност, а все пак тъжна и сякаш поразочарована. След такива нощи той не могъл да се справи с измъчващото го безпокойство. Чувствувал, че се е провинил в нещо и че всичко, което е вършил дотогава през живота си, е било празно и лишено от смисъл. Тогава се измъквал от двореца като престъпник и изтичвал извън града, та отдалеко да наблюдава как лъсналите от пот полуголи тела на евреите се навеждат над глината и дървените форми за тухли. По тоя начин в същност водел двоен живот: денем бил студен египетски аристократ, а нощем буден син, който в терзание слепешком търсел пътя за връщане при своя народ. Веднъж забелязал как един от египетските надзиратели изтезавал безмилостно някакъв евреин, който работел при правене на тухлите. В пристъп на буйно възмущение пронизал мъчителя с меч и понеже не видял наблизо други египтяни, заровил трупа в пясъка, за да скрие убийството от фараона. Свидетели на случката били обаче някои негови сънародници. За съжаление те не умеели да си държат езика. Още същия ден из цялата област Госен започнали да си шепнат на ухо за убийството. Повечето хвалели Мойсей за смелата постъпка, но имало и такива, които навярно от завист говорели за него хапливо. Мойсей не си давал сметка, че слухът се е разнесъл по такъв застрашително бърз начин. На другия ден след убийството бил свидетел на сбиване между двама евреи. Той веднага разделил настървените противници и се скарал на по-силния: „Защо биеш ближния си?“ На това озлобеният противник отвърнал предизвикателно: „Кой те постави началник и съдия над нас? Да не мислиш да ме убиеш, както уби вчера египтянина?“ Мойсей се уплашил не на шега. Щом вече всички знаели за убийството, лесно могъл да узнае за него и фараонът чрез своите шпиони. И наистина Мойсей бил незабавно уведомен от приятелски настроени към него хора, че е изпратена дворцова стража, за да го задържи. Почти в последния момент той се измъкнал от града така, както бил, под прикритието на нощта прекрачил граничната стена и тръгнал пеш на изток, където пустинята му давала безопасно убежище срещу преследвачите.

Четиридесет години в изгнание

От източната страна на Акабския залив се простирала страната на мадиамците, потомци на един от шестте синове на Авраам и на втората му жена Хетура. Понеже те били негови роднини, Мойсей решил да ги помоли за гостоприемство. Пътят възлизал на около четиристотин и петдесет километра и водел предимно през пустинно-степни области. Затова, когато пристигнал при мадиамците, бил безкрайно уморен от далечното пътуване. Дворцовото му облекло, мръсно и напоено с пот, вече нямало нищо от по-раншния си блясък и приличало по-скоро на дрипите на скитниците, които обикаляли страните на Изток и търсели милостиня. Мойсей седнал близо до градския кладенец и наблюдавал с любопитство как седем момичета поили овце и кози. По едно време пристигнали група овчари, изблъскали брутално момичетата и заели мястото за водопоя, без да си чакат реда. Възмутен от тази постъпка, Мойсей скочил на крака и въпреки умората си приел такъв заплашителен изглед, че хайтите се оттеглили посрамени. После помогнал на момичетата да напоят животните и се върнал на мястото си. Оказало се, че пастирките били дъщери на влиятелния свещеник на мадиамците Иотор. Благородният баща поканил Мойсей в къщата си, а когато узнал, че гостът е негов далечен роднина, приел го в семейството си и му дал дъщеря си Сепфора за жена. Мойсей имал от нея двама сина: Гирсам и Елиезер. В стопанството се занимавал с отглеждането на добитъка на тъста си. Внезапната промяна на условията на живот преорала до дъно душата му. Това конте, свикнало с удобствата на египетския живот, сега се намерило в суров и скалист край, над който димели високите върхове на вулкани. Отначало му било трудно да се примири с тази промяна. Когато прекарвал времето си самотно по пасищата, копнеел за своя дворец, за папирусите и разговорите с жреците. Колко болезнено почувствувал нещастната съдба на изгнаник! С течение на времето обаче дълбоките преживелици се отразили положително върху неговия ум. Суровата природа, простият честен пастирски живот, дългите часове, прекарани в самота под голо небе, станали причина той постепенно да почне да се замисля върху смисъла на своя живот. Постепенно някогашните хубави години избледнявали в спомените му, а вместо това все по-често си давал сметка, че е евреин, че негов прадядо е бил Леви, син на Накова и правнук на Авраам. Мадиамците се гордеели, че произхождат по права линия от Авраам. Те му разказвали безброй легенди и анекдоти за този велик патриарх, погребан в Ханаан. Говорели му също за Бога, когото почитали неговите прадеди. И тогава той оставал с впечатление, че след дълго скиталчество най-сетне се е върнал в родния дом. Когато заставал на някой хълм и се оглеждал по света, на запад виждал пустинята. Зад нея се простирал Египет, страната на робството. А вместо това на изток, някъде зад планините, се криел Ханаан, родината на неговите прадеди. Обетованата земя, земята на мира и благоденствието. В такива моменти в него зреело велико решение: решавал да освободи братята си от египетското робство и да ги отведе в родния Ханаан, земята, която се къпела в мед и мляко. Тия борби със собствената съвест продължавали почти четиридесет години всред раздвоения, съмнения и пречупвания. Имало дълги прекъсвания, когато връх вземала съблазънта за пастирски живот и когато той бивал напълно погълнат от обикновените всекидневни въпроси. Тогава сподавял в себе си всякакви скрупули и угризения на съвестта. Ами че той бил на осемдесет години и му се струвало, че е вече късно да поема върху плещите си такава опасна мисия, че е по-добре да умре спокойно в страната на мадиамците, която му станала второ отечество. Но новата идея кълняла в него въпреки волята му, докато полъхът й станал толкова силен, че му било трудно да му се противопостави. През последната година от пребиваването си всред мадиамците той изпаднал в религиозен екстаз, имал пророчески сънища и видения. Един ден пасял овце в подножието на планината Хорив, свещена планина, защото по убеждението на мадиамците в облаците на нейния връх живеел Богът на техните бащи, Богът на Авраам, Исаак и Иаков. Като се оглеждал наоколо, Мойсей видял странно явление: някакъв храст пламнал с ярък пламък и не изгарял. Внезапно през тоя запален храст гласът на Бога го призовал да тръгне веднага към Египет и да освободи от робство синовете на Израил. С чувство на силен страх Мойсей закрил лицето си с ръце, но все пак намерил смелост, за да признае своите съмнения: „Ето аз ще отида при синовете Израилеви — отвърнал той покорно — и ще им кажа: Бог на вашите отци ме изпрати при вас. А те ще ме попитат: как му е името? Какво да им кажа?“ В отговор Бог за пръв път му се открил под името Йехова. Това откриване било нещо тържествено, но то не разпръснало страховете на Мойсей. Как ще иска послушание от синовете на Израил — оплаквал се той, — щом ще отиде при тях без никакви доказателства за своята мисия, а само с името на Йехова в уста? Тогава Бог го въоръжил срещу недоверчивите със силата на чудотворец, така че от тоя момент той могъл, щом поиска, да променя тоягата в змия, да лекува проказата и водата да превръща в кръв. Макар и надарен със силата да прави чудеса, Мойсей се помъчил да се освободи от наложената му мисия, като се оправдавал с това, че заеква и поради тази причина няма да може да убеди сънародниците си. Йехова отначало се възмутил от това ново извъртане, но накрай го успокоил, като му казал, че ще му даде в помощ по-големия му брат Аарон, който се отличавал с красноречие и щял да говори от негово име. При това положение на Мойсей не останало нищо, освен да се приготви за път. Сбогувал се с тъста си, настанил жена си и децата си на осли и с тежко сърце тръгнал към Египет. По пътя му се случило нещо, което го потресло. В една от крайпътните странноприемници Йехова неочаквано поискал да го убие, защото не бил обрязан. Едва Сепфора успяла да умилостиви разсърдения Бог, като обрязала синовете си. В Египет Аарон излязъл да посрещне Мойсей. Двамата братя свикали на събрание синовете на Израил и с общи сили успели да ги убедят, че по волята на Йехова трябва да напуснат областта Госен. За решението на събранието подействували не толкова чудесата, които вършел Мойсей като доказателство за своята мисия, и не толкова красноречието на Аарон, колкото засилващото се от ден на ден преследване, което заплашвало тяхното съществуване.

Излизането от Египет

От паметния ден на убийството, което извършил Мойсей в пристъп на гняв, били изминали четиридесет години. В Египет царувал друг фараон, в двора му служело ново поколение чиновници. Престъплението се било изтрило от паметта на хората и нищо вече не заплашвало някогашния изгнаник. Кой впрочем би познал в тоя брадат азиатец, облечен с груб дълъг плащ и с овчарска гега в ръка, оня елегантен египтянин и осиновен син на принцесата, за когото някога се говорело толкова много! Четиридесетте години го състарили до неузнаваемост, преорали с бразди изпеченото му от слънцето лице. Ами че той бил вече осемдесетгодишен старец, със силно прошарени брада и коса. Мойсей и Аарон се явили пред фараона с молба да позволи на евреите да отидат за три дни в пустинята, където искали да почетат Йехова с жертвоприношение и молитви. Естествено това било хитрост, защото те нямали намерение да се върнат вече под игото на египтяните. Но фараонът отхвърлил с възмущение молбата им, а за наказание увеличил ангарийните тежести на евреите, като им заповядал не само да изработват досегашната норма от тухли, но дори да доставят слама, за да бъдат те по-здрави. Това изисквало допълнителна работа, понеже сламата в Египет не била много и трябвало да я търсят по цялата страна. Който обаче поради тази причина не успявал да изработи наложеното му количество тухли, излагал се на тоягите на строгите египетски палачи. Огорчени от тоя обрат на работите, евреите укорявали Мойсей, че неговото застъпничество пред фараона им донесло повече вреда, отколкото полза. За него това бил извънредно болезнен момент, момент на усъмняване. Струвало му се, че Йехова не си удържал думата и хвърлил еврейския народ в още по-голямо страдание. Мойсей отишъл втори път при фараона с твърдо решение тоя път да разтърси неговата съвест, като си послужи с магия. Застанал пред неговия трон, той хвърлил тоягата си, а тя веднага се превърнала в пълзяща змия. Но фараонът погледнал със снизходителна усмивка брадатия магьосник и поръчал да доведат жреците му, които извършили същия фокус. Не му направило особено впечатление дори това, че змията на Мойсей изяла змиите на египетските жреци. От този момент пламнала упорита борба срещу тъпото упорство на владетеля. Мойсей довел върху Египет последователно десет бедствия: най-напред водата на Нил се превърнала в кръв, после по застрашителен начин се размножили жабите, комарите и мухите. Добитъкът почнал да гине от някаква епидемия, човешките тела се покривали с гнойни циреи, град унищожил реколтата, върху страната връхлетял облак от скакалци, а накрай настанал такъв мрак, че хората ходели пипнешком. След всяко бедствие фараонът изпадал в ужас и се съгласявал да освободи евреите, но скоро оттеглял обещанието си, при все че поданиците му се молели с висок глас да не ги излага на нови нещастия със своето неустояване на думата. Доведен до крайност, Мойсей най-сетне решил да сломи волята на фараона с десетото, най-пагубно бедствие. Преди това обаче предупредил евреите да бъдат готови. Поръчал преди всичко всяко семейство да убие едногодишно агне и да означи с кръвта му вратата на своя дом. На вечерята трябвало да изядат опеченото агнешко месо заедно с безквасен хляб и горчиви треви, а на масата поръчал да седнат облечени за път, та всеки миг да са в състояние да напуснат Египет. Настанала нощ, тогава Йехова тръгнал от къща на къща и там, където не виждал кървав знак, убивал първородните деца, без да пощади нито сина на фараона, нито сина на робинята. Дори първородните животни падали мъртви. В страната се надигнали стонове и плач, смъртта не пощадила нито един египетски дом. Едва сега фараонът разбрал страшната мощ на Мойсей и му позволил да изведе израилския народ от робството. Като ответ за преследванията и ангарията евреите ограбили египетските къщи, възползувани от бъркотията, която зацарила в страната поради нещастията. По тоя начин те станали собственици на съдове от злато и сребро, на дрехи и разни други ценни неща и преди всичко на оръжие, което могло да им дотрябва в борбата с пустинните племена. Мойсей увековечил събитието с установяването на празника Пасха, което означава „свещено отминаване“, понеже Йехова отминал къщите на израилските хора и наказвал египтяните със смъртта на първородните им синове.

Преминаването през Червеното море

Засвирили сребърни тръби и колоната израилтяни напуснала областта Госен, за да тръгне на изток към пустинята. Тя се състояла от шестстотин хиляди въоръжени мъже, без да се смятат жените, децата и прислугата. Начело вървяла група с дървен ковчег, в който се намирала балсамираната мумия на Йосиф, а походът завършвал с неизброими стада от овце, кози и товарни осли. В пустинята изселниците разбрали за своя радост, че ги предвожда Йехова, защото денем пред тях се движел стълб от дим, а нощем огнена колона, която стигала до самото небе. Отначало Мойсей вървял по стария път на керваните покрай брега на Средиземно море, после завил на юг към пустинната област Етам, понеже се страхувал, че крайморските крепости на тамошното население няма да го пуснат без бой в Ханаан. В Етам заповядал първия по-дълъг престой, а после отново се отправил на север и опънал шатри в Пихахирот. Това било местност, която се простирала между Мигдол и морето, недалеко от град Ваал-Цефон, известен с храма на ханаанския бог Ваал. В това време фараонът, унизен и разярен, се хвърлил да преследва изселниците начело на шестстотин военни колесници. В какъв ужас изпаднали израилтяните, когато от праха се показал облакът на страшните египетски бойци! Те гледали като омагьосани приближаващата се заплаха да бъдат унищожени, кършели ръце в отчаяние и се вайкали, че така лекомислено се съгласили да напуснат Госен, където било по-добре да живеят в робство, отколкото да гинат сега от ръцете на египетските войници. Мойсей ги успокоявал и уверявал, че Йехова няма да напусне народа си в нещастието. И наистина с настъпването на мрака пътят на египтяните бил преграден от огромна, просто непреодолима стена от дим и огън, която останала до самото разсъмване. Мойсей застанал на брега на морето при утринното сияние и с вдигане на ръката заповядал на вълните да се разстъпят. Веднага между двете образували се стени се създал сух проход, по който израилтяните тръгнали към другия бряг. Фараонът забелязал какво става и разгорещен полетял подир тях начело на цялата си конница. В момента, когато се намирал насред морето, Мойсей вдигнал още веднъж десницата си и при тоя знак водните стени се сринали върху преследвачите и ги повлекли в глъбините на разбеснялата се стихия. След няколко часа вълните изхвърлили на брега труповете на хората и конете, както и разтрошените колесници — жалки останки от гордата египетска конница. В израилския лагер владеела неописуема радост. Мойсей и целият народ запели благодарствена песен за слава на Йехова, а жените начело с пророчица Мариам започнали да танцуват танц, пълен с триумфален възторг, като биели такт на звучни тимпани.

Пътуване през пустинята

След това израилтяните се насочили към пустинята Сур. Пътят им минавал през безводни места и в продължение на три дни нямали нито капка вода за пиене, а когато най-сетне се довлекли до Маре, тамошната вода се оказала горчива. Това било неизразимо болезнен удар за уморените и жадни пътници и в лагера отново почнало да се шири недоволство и отчаяние. „Какво ще пием?“ — мърморели хората. Но Мойсей се справил бързо със злото. Той хвърлил в кладенеца някакви клонки, събрани наоколо, и за радостно изумление на израилтяните водата станала сладка и годна за пиене. След това подкрепените пътници тръгнали за Елим, райски оазис, прочут със седемдесетте палми, които растели там, и дванадесетте извора с кристална вода. Трябвало обаче да продължат пътя си. Точно шест седмици след напускането на египетската граница колоната спряла на лагер в пустинята Син, между Елим и Синай. Пребиваването там било необикновено тежко. Слънцето пекло безмилостно, а на всичко отгоре се свършили и запасите от храна и вода. „Дай ни вода — викали, — за да пием!“, а Мойсей отговарял: „Защо се карате с мен, защо изкушавате Господа?“ За мъжете, жените и децата, непривикнали още на суровия пустинен живот, гладът и жаждата ставали истинска мъка. Както обикновено, цялата вина за нещастието била приписвана на лекомислието на Мойсей и Аарон. Шатрите на двамата вождове били обсаждани от възбудени тълпи, които оплаквали съдбата си с укори, в които имало и отчаяние, и гневно обвинение: „О, да бяхме умрели от Ръката Господня в египетската земя, когато седяхме при котлите с месо, когато ядяхме хляб до насита! Защото вие ни доведохте в тая пустиня, за да уморите от глад цялото това множество.“ Тия думи дали възможност на Мойсей да разбере колко дълбоко е била още внедрена в израилтяните робската душа, щом поставяли над свободата лекия хляб и тенджерата с месо. Той страдал от това с цялото си сърце, но уверявал, че Йехова сигурно няма да изостави своите почитатели и ще ги нахрани по-скоро, отколкото те предполагат. И ето че надвечер обещанието се изпълнило. От изток долетели безбройни орляци от пъдпъдъци и в даден момент накацали по земята. Изнемощели от далечния полет, те пляскали безпомощно с криле и били улавяни лесно с голи ръце. В лагера започнало трескаво суетене, пламнали огньове и скоро се разнесла вкусна миризма на печени на шиш птици. Нахранените израилтяни си легнали да спят, като възхвалявали до небесата чудотворната сила на Мойсей. На разсъмване, щом ги събудили сребърните тръби, те започнали да търкат очи от изумление. Защото цялата степ докъдето стигал поглед била покрита с бели като сняг топчици, които приличали на град. Тогава те се затекли, за да видят отблизо това явление. От шатрата си; излязъл Мойсей и с тържествуваща усмивка заявил, че това е манна, изпратена от Йехова, за да им замести хляба. Хората се въздържали да опитат странните топчици, но когато се убедили, че по вкус напомнят сякаш хляб с мед, с възклицания дали израз на приятната си изненада и се хвърлили разпалено да ги събират. Скоро се оказало, че дневно могат да съберат толкова, колкото е необходимо, за да задоволят глада си. От тоя ден през четиридесетте години скиталчество през пустинята манната представлявала техният насъщен хляб. Следващият им престой настъпил в Рефидим. Там нямало нито един кладенец и израилският народ отново страдал от липса на вода. В лагера закипяло от протести и бунтовнически заканвания. Тогава Мойсей се отправил към планината Хорив, която се издигала към небето недалече от лагера. Той застанал в подножието й и пред очите на унилия народ ударил с тояга в стръмната скала. И ето че в същия миг от една цепнатина бликнала струя прясна планинска вода. Отначало израилтяните онемели от възторг поради това чудо, скоро обаче полудели от радост и като благославяли Мойсей, блъскали се един през друг, за да пълнят кани и други съдини, които имали под ръка. Но едва успели да утолят жаждата си и да напоят животните, и с ужас чули приближаващи се бойни възгласи. За пръв път им предстояло да се сблъскат в бой с войнствените племена на пустинята. Това били амаликитци, които искали да препречат пътя на непознатите натрапници и да се обогатят с плячка. Те обаче се излъгали много, ако са разчитали на лесна победа. Мойсей поверил командуването на войските си на Исус[1], който се оказал способен и смел вожд. Бързо и умело повел той своите отреди в бой с нападателите и скоро пламнало ожесточено сражение. Мойсей, придружен от Аарон и Ор, застанал на една височина, за да следи хода на битката, която се водила от сутринта до здрача с променливо щастие. Защото, когато Мойсей вдигнал ръка, побеждавали израилтяните, а когато я спускал, връх вземали амаликитците. Така вървяло цели часове, докато най-после ръцете му изтръпнали и се отпуснали безсилни. За да се предотврати поражението, Аарон и Ор настанили Мойсей на един камък и от двете страни крепели ръцете му. Така надвечер Исус разгромил нападателите и ги принудил да се оттеглят. На местосражението бил издигнат олтар за благодарствено жертвоприношение, а Йехова поръчал на Мойсей да впише тази победа в книгите, за да се помни вечно: „Запиши това за спомен в книгата и внуши на Исус, че аз съвсем ще излича спомена за амаликитци от поднебесието.“ За голямата победа скоро научил Иотор, свещеник на мадиамците и тъст на Мойсей. Той незабавно пристигнал в израилския лагер, като довел при зет си жена му и двамата му сина, Гирсам и Елиезер. Защото Мойсей, преди да се разправи с фараона и да изведе народа си от Египет, изпратил най-близките си обратно в Мадиам. На другия ден той съдил пред шатрата си. Седял от сутринта до вечерта, разпитвал свидетели и издавал присъди дори по най-незначителни въпроси. Иотор го наблюдавал с нарастващо удивление как се труди през целия ден и си хаби времето да разрешава разни дребни спорове. В това отношение Иотор бил много по-опитен мъж и затова открито казал на зет си какво мисли по това: „Какво правиш ти с народа? Защо само ти седиш, а цял народ стои пред тебе от сутрин до вечер?… Ти ще измъчиш и себе си, и народа, който е с тебе, защото много тежка е тая работа за тебе: ти самичък не можеш я върши.“ Запитан от Мойсей какво трябва да прави, посъветвал го да раздели израилтяните на групи от по хиляда, сто, петдесет и десет души, а над всяка от тия групи да сложи началници, които едновременно да бъдат съдии и те да решават дребните оплаквания, а само при важни случаи да се обръщат чрез по-висшите инстанции до Мойсей. Съветът на мъдрия мадиамски свещеник бил внедрен в живота и неорганизираните дотогава израилски маси получили началото на бъдещото си обществено устройство.

Танцът около Златния телец

Три месеца след напускането на Египет Мойсей спрял на по-дълга почивка в подножието на планината Синай. Мрачният скален масив с върховете си до небесата имал нещо тайнствено в себе си и будел суеверна боязън всред израилтяните, свикнали с равните простори на делтата. Но затова пък най-близката околност била относително много подходяща за по-дълъг престой. Тук имало достатъчно вода, растели финикови палми и акациеви дървета, които давали дърва за горене и строителен материал. Веднага в лагера затуптял живот, пълен с шетане и глъчка. Новото организационно устройство въвело ред и явно подобрило администрирането. Мъжете се заловили за занаяти, жените готвели, предели, тъчели, а децата лудували между шатрите. Един ден Мойсей излязъл от лагера и се изкачил на самия връх на планината Синай. Там се срещнал с Йехова, който заявил, че има намерение да сключи съюз с израилския народ. Мойсей се върнал в лагера с радостната новина и заповядал всички израилтяни да се облекат с изпрани дрехи и да постят три дни, та да се подготвят достойно за великия момент. Когато минал тридневният подготвителен период, народът се събрал в подножието на Синайската планина. Мойсей съобщил, че не се позволява на никого да се изкачи на свещената планина и с овчарската си гега начертал граница, като предупредил, че който я прекрачи, ще се изложи на смъртно наказание. Мъжете, жените и децата, облечени с празнични дрехи, се наредили покрай определената линия. Но неочаквано се развихрила страхотна буря. Заредили се гръмотевици и светкавици, а планината изчезнала в гъсти облаци от дим. Когато на това отгоре се разнесло високото свирене на някакви тайнствени тръби, хората паднали на земята и в ужас засланяли очите си с ръце. Поради това те не видели, че в това време Мойсей се изкатерил на склона на планината и след миг изчезнал в непроницаемите облаци от дим, които се кълбели около върха. При второто пребиваване на Мойсей на синайските върхове Бог му предал ред закони и богослужебни предписания, които от този момент трябвало да направляват колективния живот на израилтяните. С този ценен дар Мойсей се върнал в долината и в чест на великото събитие наредил на дванадесетте Иаковови колена всяко да си издигне собствен олтар. После минавал от олтар на олтар, принасял в жертва овце, а с кръвта им ръсел верните в знак, че са сключили съюз с Йехова. Мойсей отишъл още веднъж на среща с Йехова, но този път взел със себе си Аарон, Надав и Авиуд и седемдесетте мъже, които представлявали старейшините на израилтяните. Всички тях обаче оставил на склона на половината път, а на самия връх отишъл сам. Там прекарал четиридесет дни и четиридесет нощи. Йехова му връчил два каменни скрижала, на които били издълбани десет заповеди. Освен това му дал подробни указания как да направи ковчега за скрижалите и скинията, в която да бъде сложен ковчегът. Най-сетне му заявил, че дава на Аарон сана първосвещеник заедно с привилегията да запази тоя сан за рода си. В това време оставените по средата на пътя придружители не могли да дочакат Мойсей и се върнали в лагера. Аарон изпаднал в силна тревога и не знаел какво да предприеме, понеже се страхувал, че брат му е станал жертва на злополука. Вярата, в покровителството на Йехова се пречупила в сърцата на израилтяните. Защото все пак той бил Бог, култът към когото им бил втълпяван от неотдавна. Сега, когато изчезнал Мойсей със своята непреодолима разпаленост, те се върнали под покровителството на боговете си от периода, когато пребивавали в Египет. Пред шатрата на Аарон се събрала грамадна тълпа. Хората, уплашени от усамотяването си, искали със силен глас: „Стани и направи ни богове, които да вървят пред нас, понеже не знаем какво стана с тоя човек — с Мойсей, който ни изведе от египетската земя.“ Обзет от съмнения, Аарон нямал сили да се противопостави на бурното искане. В отговор на апела му жените с жертвоготовностна разпаленост давали златните си украшения, та се натрупал толкова благороден метал, че могло да се излее статуя на златен телец. На другия ден поставили фигурата насред стана, а народът, зарадван от връщането на божеството, което почитал от незапомнени времена, принесъл му в жертва животни, а после всички седнали на радостен пир. През целия ден се чували тимпани и свирки; мъже, жени и деца пеели и танцували около идола и изпадали в състояние на религиозен транс. Само левитите не вземали участие в това безумие. Те се държали настрани и с ужас гледали как народът се е отрекъл от Йехова и се е отдал с цялата си душа на идолопоклонство. Когато Мойсей слизал от върха на Синайската планина, още отдалече чул страхотните крясъци. Той ускорил крачка, та възможно най-скоро да се намери в стана. При вида на страшната разпасаност изпаднал в такъв гняв, че разбил в скалата скрижалите със заповедите на Йехова. А златният телец натрошил на парчета и хвърлил в един кладенец, като накарал израилтяните да пият от водата на този кладенец. Разкаяният Аарон наругал безжалостно за отстъпничеството му и като викнал при себе си левитите, заповядал им следното: „Така говори Господ, Бог израилев: турете меча на бедрото си, преминете през стана от врата до врата и назад и всеки да убива брата си, всеки приятеля си, всеки ближния си.“ Левитите се въоръжили с мечове и убили няколко хиляди вероотстъпници.

Съюз с Йехова

След като възстановил реда в стана, Мойсей се отправил отново за върха на Синай, за да измоли от; Йехова опрощение за всичко, което се случило. Тогава той още веднъж чул от устата му обещание, че израилският народ ще получи в притежание Ханаан, страна, която плува в мляко и мед. Изпълнен с благодарност, Мойсей се върнал бързо в стана и заповядал извън границите на последния да се издигне отделна шатра, която щяла да служи за храм. Само на него единствен било позволено да влиза там, а когато стоял при входа с вдигнати ръце, целият народ излизал от шатрите и с боязън гледал как разговаря със самия Йехова. Никой не знаел какво става в душата му. Досега той само бил чувал гласа на Бога, на когото служел вярно. Сега обаче това му било недостатъчно, той желаел да погледне Бога в лицето. Но Йехова му казал решително, че никога няма да покаже лицето си на смъртни. Смилил се обаче над изтерзания Мойсей и като го настанил в цепнатината на една скала, минал покрай него, като закрил лицето си е ръка и за миг му позволил да го погледне отзад. Скоро след това Йехова заповядал на Мойсей да изсече два нови каменни скрижала, на които имал намерение да напише за втори път десетте заповеди. Пророкът се отправил с таблиците на върха на планината и останал там четиридесет дни и четиридесет нощи, без да яде и пие. Тогава Йехова не само повторил десетте заповеди, но му добавил и допълнителна поредица от закони и религиозни предписания, съгласно които израилтяните трябвало да се управляват. Мойсей тръгнал обратно за лагера, но от лицето му се излъчвал такъв блясък на величие, че озарените сънародници трябвало да извръщат очи. Затова той им говорел с покрито лице, а когато във вдъхновението си им говорел от името на Йехова, на верните се струвало, че виждат на главата му рога, знак на светост. Мойсей се заловил енергично да организира институциите и всичко необходимо във връзка с религиозния живот на израилтяните. Той решил преди всичко да построи ковчега на съюза и подвижната скиния. Понеже за строежа им се нуждаел от много злато, сребро и мед, започнал акция за събирането им, която имала пълен успех. Тогава той пристъпил незабавно към осъществяване на плановете си, като поверил всички свързани с тях работи на двама знаменити майстори, Веселиил и Ахолиав. Тия двама майстори, опитни както в дърводелството, така и в обработката на метали, направили ковчега от акациево дърво и го обковали със златна ламарина. Върху капака била сложена златна табличка с надпис, който гласял, че тук се заселил лично Йехова. Два златни херувими от двете страни на ковчега прикривали табличката с широко разперените си криле, сякаш искали да я запазят от непосветени погледи. В ковчега Мойсей сложил скрижалите с десетте заповеди, както и текстовете на другите синайски закони. Скинията издигнали в центъра на четириъгълен площад, обграден с редица от бронзови колони със сребърни капители, покрити с изкусно изработена резба. От напречни пръти висели ленени ковьори, така че площадът бил закрит отвсякъде с висок параван. Вътре се влизало през врата, със завеса пред нея, изтъкана от синя, пурпурна и алена прежда. Скинията майсторите построили от акациеви дъски, покрити също със златна обковка. Дъските обаче не били заковани с гвоздеи за постоянно. В тях имало забити златни пръстени, през които били промушвани летвите. Благодарение на това скинията можела да бъде издигната или разглобена бързо на части в случай на местене от място на място. Външните стени на скинията обаче не блестели със златни плоскости. От дъжда и слънцето я пазели груби тъкани от козя козина, а покривът бил от боядисани в червено овчи кожи. Пред входа за скинията имало олтар, излят от бронз, както и голям меден съд с вода. Само там, на двора, било позволено на народа да се моли, когато първосвещеникът принасял животни в жертва на Йехова. Неговите одежди, подробно установени от Мойсей, били великолепни. Върху панталони от бял лен и виолетова туника той намятал дълга синя вълнена мантия, чиито краища били обшити със златни звънчета и пискюли. Затова всяко негово движение се съпровождало от тихи метални звуци. На гърдите му блестял нагръдник от многоцветна материя, върху който святкали дванадесет скъпоценни камъка, на които били изрязани имената на дванадесетте Иаковови колена. Одеждите ставали още по-богати поради нарамниците, обшити със скъпоценности, и верижната огърлица от тежко злато. Отпред на белия тюрбан била пришита златна табличка с гравиран надпис: „Светиня Господня“. След като извършел ритуалното си измиване, първосвещеникът влизал сам в преддверието на скинията. Стените били покрити с ковьори, върху които израилските жени избродирали загадъчните фигури на херувими. Насред помещението се издигал олтар, излян от злато, с ароматно димящо кадило, масичка със светен хляб, както и бронзов седмосвещник. Зад великолепна пъстроцветна завеса се намирала най-свещената част от скинията, където пребивавал Йехова. Там в тайнствен полумрак се намирал обкованият със злато ковчег на съюза, който съдържал най-ценното съкровище на израилския култ. Привилегия да обслужват скинията и да носят ковчега през време на пътуването имали само левитите. От тяхната среда Мойсей назначавал и съдиите, писарите, учителите, заклинателите на болестите и събирачите на данъци. Покрай корпорацията на свещениците те били обособена обществена група, натоварена с надплеменни задачи. Левитите били най-верните привърженици на Мойсей и му служели вярно през пътуването като лична гвардия.

На път за Кадес

Израилтяните станували в подножието на Синай цяла година. Но какви промени настъпили през това време! Безформената маса от изселници благодарение на Мойсей станала общественост, ръководена от чиновническа йерархия. Нормите на съвместния живот се уреждали от законни предписания, а култът на Йехова получил конкретни форми в лицето на храмове, духовенство и литургийни обреди. Укрепнала и безопасността на похода, защото се създала редовна войска, в която царели ред и дисциплина. Отделните племена се движели в определен ред под собствени знамена и свои вождове. В подножието на Синайската планина следователно се очертали първите контури на бъдещия израилски народ, над племенния партикуларизъм се наложили общите интереси и общите цели. След като извършил това голямо историческо дело, Мойсей се почувствувал достатъчно силен, за да се реши да превземе Ханаан. Но между израилтяните нямало нито един, който да знае пътя към тази обетована земя. А пък било лесно да се заблудят в дивите планински дебри и в безкрайните пустинни области или да попаднат на засада от страна на разбойническите бедуини. Мойсей си давал сметка за тия опасности и затова се оглеждал за водач, който да познава добре местата, през които ще трябва да минат. За тази работа бил извънредно подходящ мадиамецът Ховав, негов шурей и син на свещеник Иотор. Но Ховав не бил готов да се разделя със семейството си и едва след дълги настоявания и пазарлъци, когато Мойсей му обещал значителен дял от бъдещата плячка в Ханаан, той се съгласил да поеме ролята на водач. С настъпването на зората засвирили две сребърни тръби и израилският народ свил шатри и бил готов за тръгване. Дългата колона тръгнала на път при установен ред. Най-напред вървели левитите и носели върху пръти ковчега на съюза, разглобените части на скинията и ритуалните съдове. Подир тях вървели отделните племена под своите знамена, а най-отзад били карани огромни стада овце и товарни осли. Походът бил пазен от определени въоръжени отреди и изпратени напред разузнавателни части. След три дни поход през пустинята при непоносимия пек на слънцето израилтяните отново започнали да мърморят и да се оплакват от Мойсей. Понеже било забранено да колят животни, трябвало да се хранят само с манна, която им била омръзнала много. На всичко отгоре един ден в лагера избухнал пожар и унищожил значителна част ценен багаж. Загубили желание поради усилията, глада и понесените загуби, израилтяните седели угнетени пред шатрите и укорявали Мойсей, че ги увещал да напуснат Египет. Те си спомняли с особена нежност някогашното добро време, като забравяли за робството и преследването: „Спомняме си рибата — казвали си те един на друг, — която ядяхме в Египет даром; спомняме си краставиците и пъпешите, праза и лука и чесъна. Душата ни съхне, очите ни не виждат нищо освен манна.“ Мойсей естествено бил дълбоко засегнат от малодушието на своя народ. Понеже го обзело чувство на безпомощност, свикал съвета на старейшините, за да обмислят какво да предприемат. Но от неприятността го избавило ново чудо, защото върху лагера за втори път паднал неизброим облак от пъдпъдъци. Израилтяните се хвърлили с радостни възгласи да ловят птиците и лакомо се заловили да утоляват глада си. Пъдпъдъците били в такова количество, че дори могло да се суши месо за запас. Недоволниците и подстрекателите обаче били наказани строго, защото се оказало, че птиците са отровни. В лагера избухнали болести и хората умирали като мухи. Скоро цялата околност се покрила с гробове, затова, като напущали това място на страдание и траур, израилтяните го нарекли „Гробове на прищевките“, понеже там били погребани ония, които станали жертва на лакомството си. В Асирот, където бил следващият им престой, се случило нещо значително по-опасно, защото избухнал бунт всред най-близките роднини на Мойсей. Мариам и Аарон укорили брата си, че се оженил за етиопка, т.е. за жена от чужд произход и робиня. Не се знае при какви обстоятелства е станало това; дали първата му жена и дъщеря на свещеник Иотор умряла, или пък етиопката е била наложница. Не това обаче е било важно; възмущение в семейството предизвикал фактът, че пророкът пренебрегнал стародавната еврейска традиция. В основата на тия крамоли обаче се криели по-дълбоки разногласия. Пророчица Мариам и първосвещеник Аарон били недоволни, задето Мойсей поддържал, че Йехова говорел само чрез неговата уста и че само той имал право да управлява от негово име. А пък те стигнали до заключението, че също са призвани за това. Поради туй обикаляли лагера и се оплаквали: „Само на Мойсей ли говори Господ? Не говори ли той и нам?“ Това било явно съперничество за влияние и Мойсей решил да го задуши в зародиша му. Той повикал виновниците в скинията, където Йехова заговорил през облак, укорил ги сурово и ги призовал към послушание. На Аарон простил вината, но Мариам, която била главната инициаторка за бунта, била сполетяна от проказа и Бог я изгонил от лагера. Едва след изтичането на седем дни по молба на Мойсей разгневеният Бог й върнал здравето и й позволил да се завърне в лагера.

Най-сетне израилтяните стигнали южната граница на Ханаан и се разположили на лагер в пустинята Паран съвсем близо до град Кадес. В радостна възбуда те се завтекли веднага на високия хълм, откъдето се откривала широка гледка от граничните области на бъдещото им отечество. От времето на Авраам там били станали големи промени. Долините били покрити с килим от буйна трева, между която цъфтели червени анемонии.

По леките планински склонове се виждали градини с маслинови дръвчета, нарове и финикови палми, а тук-таме дори и старателно обработени лозя. За израилтяните, отегчени от монотонието на пустинния живот, това било гледка, пълна с неизразим чар. Упоени от радост, преселниците се прегръщали един друг и се подканвали взаимно да тръгнат веднага да превземат тая прекрасна страна. Но Мойсей бил твърде предпазлив човек и не се поддал на лекомислената запаленост на сънародниците си. Най-напред било необходимо да се изпратят разузнавачи, които да установят с какъв противник ще се сблъска нашествието. За тая цел той избрал по един човек от всяко племе и ги пратил на разузнаване. „Идете в тая южна страда — поучавал ги той — и се качете на планината, и обгледайте земята каква е, и народът, който живее там, силен ли е или слаб, малоброен ли е или многоброен.“ Разузнавачите изпълнили без трудности поверената им мисия. След изтичането на четиридесет дни те се върнали в лагера и като доказателство за плодородието на Ханаан донесли на пръти тежки гроздове, нарове и сочни смокини. Плодовете събудили неописуем ентусиазъм и израилският народ сега искал настойчиво завоевателният поход да започне веднага. Разпалеността обаче изстинала бързо, когато разузнавачите направили изложение за онова, което видели. По тяхно мнение Ханаан наистина се къпел във всичките мечтани блага, но за превземането му не можело да става и дума, защото границите били отбранявани от мощни крепости с гарнизони от великани. Това било потискаща вест. Недисциплинираните израилски тълпи, които толкова лесно преминавали от една крайност в друга, отново се поддали на отчаянието. „О, да бяхме умрели в египетската земя — оплаквали те съдбата си — или да бяхме измрели в пустинята! И защо Господ ни води в тая земя, за да паднем от нож? Жените ни и децата ни ще станат плячка на враговете; не е ли по-добре да се върнем в Египет?“ С разсъмването укорите и оплакванията се засилвали от минута на минута и накрай предизвикали бурни размирици всред тълпите. Насъбралите се размирници искали отстраняването на Мойсей и избирането на друг вожд, който да поведе народа обратно за Египет. „Да си изберем главатар — викали те — и да се върнем в Египет.“ Йосиф и Халев, участници в разузнаването, се мъчели да се противопоставят на исканията на крескачите и като раздрали дрехите си, уверявали, че с божия помощ е възможно да се завладее Ханаан, че другите членове на разузнавателната експедиция от страх са пресилили при описването мощта на тази страна. Това разгневило хората докрай. Ето че им предлагали да тръгнат на сигурна смърт в страната на великаните, които ги чакат зад мощните стени на крепостите. Заслепени от безумен страх и ярост, хвърлили се върху Йосиф и Халев, за да ги убият с камъни. Смелчагите били спасени само от това, че се скрили в двора на скинията. Тоя път Йехова решил да унищожи целия израилски народ, като му прати мор. Умилостивил се обаче поради молбите на Мойсей и смекчил наказанието. Сега заявил, че който е преминал двайсетгодишна възраст, няма да изпита милостта да види Ханаан. В продължение на четиридесет години щял да скита из пустинята и в пустинята да свърши нещастния си живот. Само ония, които още нямали двадесет години, като поколение, родено вече при суровите условия на чергарския живот, щели да станат собственици на обетованата земя. Наказанието обаче не засягало Йосиф и Халев. За награда поради тяхната непоколебима вяра в покровителството на Йехова ги очаквала честта да поведат израилтяните, за да завоюват Ханаан.

Четиридесет години в пустинята

След като възстановил властта си над своя народ, Мойсей веднага тръгнал на юг и известно време пребивавал край залива Акаба, в страната на мадиамците. По-късно обаче тръгнал да търси места, където израилтяните биха могли да се настанят за постоянно. Най-подходящата околност се оказала околността на град Кадес. Два кладенеца с прясна вода и просторни пасища създавали хубави условия за гледането на добитък, освен това хората, които живеели наоколо, не били настроени войнствено и с готовност завързвали търговски връзки с новите заселници. Между израилските племена обаче нямало съгласие. Животът им бил непрекъснато тровен от постоянна завист и разправии за пасищата. Източник на недоволства, свади и размирици бивали освен това и задълбочаващите се социални противоречия. Дори левитите, най-верните поддръжници на Мойсей, не запазили пълна дисциплинираност. Тях ги възмущавало държането на Аарон и на неговата свещеническа каста, която се обособявала надменно от останалите левити и си присвоявала все повече привилегии и материални облаги. Един ден 250 онеправдани левити организирали заговор под предводителството на Корей. Бунтовниците отишли пред шатрите на Мойсей и Аарон и почнали да питат с гръмлив глас: „Защо се поставяте по-горе от народа господен?“ След като ги изслушал търпеливо, Мойсей отишъл в скинията и паднал по лице пред ковчега на съюза, като се молел за съвет. После излязъл пред бунтовниците и рекъл: „Слушайте, левиеви синове! Малко ли ви е това, гдето Бог израилев ви е отделил от израилското общество и ви е приближил към себе си, за да прислужвате при скинията Господня и да стоите пред народа (господен), служейки за тях? Той приближи тебе и заедно с тебе всичките ти братя, левиеви синове, а вие ламтите още и за свещенство. И тъй ти и цялата ти дружина сте се събрали против Господа. Какво е Аарон, та роптаете против него?“ Мойсей проклел заговорниците и заповядал никой да не се приближава до техните шатри. В даден момент земята се разтворила и погълнала Корей, а огън, който паднал от небето, изгорил останалите виновници. Това било предупреждение в бъдеще никой вече да не смее да въстава срещу свещениците. Строгото наказание обаче не уплашило обикновения народ, напротив, възбудило небивало възмущение. В лагера избухнали опасни размирици, Мойсей и Аарон едва спасили живота си, като се скрили в скинията. Тогава Йехова поразил нападателите с огън, в който загинали 14 700 бунтовници. Въстанието било потушено, но Мойсей държал на това да докаже, че първосвещеникът Аарон е получил достойнството си от ръцете на самия Йехова. Затова поръчал на всички дванадесет колена, а също и на Аарон да донесат в скинията по една овчарска гега. И ето че на другия ден пред очите на верните станало явно чудо: между всички геги само гегата на Аарон се покрила с пъпки, после с цветове и накрай родила бадеми. Тогава народът се огънал пред волята на Йехова и вече не мърморел против привилегиите на Аароновия род. В Кадес починала пророчица Мариам, сестрата на Аарон и Мойсей. Израилският народ още веднъж пострадал от сушата, а когато ожаднял до крайност и започнал да се бунтува, Мойсей отново с удар на тоягата си докарал вода. Почти тридесет и осем години израилските племена водели в Кадес спокоен пастирски живот. Те се пръснали по околните пасища и живеели свой собствен, отделен живот, като поразхлабили връзките на народна сплотеност. Оставени сами на себе си, те се разленивили и станали толкова равнодушни по религиозните въпроси, че престанали да принасят жертви на Йехова и да спазват заповедта за обрязването на момчетата. Тази леност се отразила и върху Мойсей и Аарон. Понеже не се противопоставили на разпуснатостта, Йехова им определил много строго наказание, като постановил, че ще умрат в пустинята и кракът им няма да стъпи в обетованата земя. Непосредствената причина за това строго наказание обаче била липсата на вяра в силата на Йехова, за което дали доказателство, като ударили два пъти с тояга в скалата, за да докарат вода.

В Обетованата земя

Минали четиридесет години, откак напуснали границите на Египет. През това време израсло ново израилско поколение — поколение, отгледано в пустинята, което не познавало удобствата на градския живот. В сблъскванията с пустинните разбойници то се закалило и придобило опит във военния занаят, та Мойсей почувствувал, че най-сетне може да се опита да превземе Ханаан. На изток от Кадес се намирала държавата на едомитите, а нейната територия била пресичана от удобния кервански път, наричан „Царският път“. Чрез пратеници Мойсей помолил едомския цар да пропусне него и народа му през своята страна, като го уверявал тържествено, че ще се движи само по пътя, че няма да засегне обработената земя и лозята, а за вода и паша на добитъка ще плати толкова, колкото царят поиска от него. Но царят, уверен в своята мощ, отговорил отрицателно на пратениците и веднага струпал по границата войска с намерение да спре израилтяните със сила. На Мойсей не му е било до война с могъщия цар, затова решил да заобиколи Едом откъм юг и да тръгне към север покрай неговата източна граница, като по този начин стигне до левия бряг на Йордан, отвъд който се простирал Ханаан. Току пред тръгването заболял Аарон. Мойсей заповядал да занесат агонизиращия му брат на върха на планината Ор. Там му взел дрехата и знаците за първосвещеническо достойнство и ги връчил на Елеазар, третия син на Аарон. Това било първият обред на предаване високия пост от баща на син. Аарон умрял на планината Ор и бил погребан там в присъствието на оплакващия го народ. След погребалните тържества израилтяните се отправили на юг към залива Акаба. Те вървели по дълга скалиста долина, където липсвала вода и храна. Изморените пътници отново губели търпение, оплаквали се от Мойсей и заплашвали, че ще престанат да го слушат. Затова били наказани, като в лагера нахлуло неизброимо множество отровни змии. От техните ухапвания заболели толкова хора, че по-нататъшният поход трябвало да бъде спрян. Мойсей обаче намерил начин да се справи с бедствието: той поръчал да се излее от бронз фигура на змия, която окачил на един стълб в центъра на лагера. Който погледнел този тайнствен символ, веднага оздравявал и можел да продължи пътя. От залива Акаба походът завил на север, заобиколил от юг и изток враждебния Едом и най-сетне стигнал при потока Заред. От другата страна на потока, покрай брега на Мъртвото море, се простирала територията на държавата Моав. Мойсей знаел, че след войната с аморитяните моавците били много отслабени, затова не очаквал съпротива от тяхна страна. И наистина той минал през земята им без никакви пречки и стигнал до реката Арнон. Тя представлявала граница на Аморея, граница, която не била лесна за преминаване, понеже реката текла по дълбока теснина с високи и стръмни скални стени. Освен това аморейският цар Сихон бил храбър воин и решил да попречи на преминаването. Но в две сражения той понесъл страхотно поражение и израилските нашественици, разярени от съпротивата, избили до крак цялото население, без да щадят жените и децата. При граничната река Иаков, която в горното си течение деляла държавата на Сихон от държавата на амонитците, израилтяните очаквало тежковъоръжено сблъскване, защото от другата страна на реката се намирала държавата Васан. Нейният цар се наричал Ог и бил великан, прочут със своята войнственост и физическа сила. Леглото му било направено от желязо и било девет стъпки дълго. Израилтяните не се уплашили от тия сведения, защото току-що нанесли голямо поражение и придобили вяра в силите си. Те лесно преодолели съпротивата на противника, нахлули в неприятелската страна и я превзели с неудържима атака. С покоряването на Васан израилтяните завладели цяла Трансйордания чак до Генисаретското езеро. Получил така удобна изходна база за нападение на Ханаан, Мойсей заповядал концентрация на войските си на моавската равнина при източния бряг на Йордан. Там се намирал плитък брод, който от другата страна бил пазен от кулите и стените на Иерихон.

Чародеят Валаам

Моавският цар Валак, който досега се държал пасивно към нашествениците, се разтревожил за съдбата си, защото след победата си над аморитците и цар Ог израилтяните станали много голяма сила и опасни съседи. Той обаче не се чувствувал достатъчно силен, за да им се противопостави с оръжие, поради което решил да прибегне към магия. В Петор край реката Ефрат живеел славният магьосник и набожен човек Валаам. Царят изпратил до него пратеничество с щедри дарове и го повикал при себе си, за да направи магия на израилтяните и по тоя начин да убие желанието им за борба. Валаам изслушал пратениците и след като прекарал нощта в молитва, заявил, че Богът на израилтяните му забранил да се заеме с такава мисия. Валак обаче не се отчаял. Той изпратил второ, по-великолепно пратеничество и по-скъпоценни дарове, но чародеят не отстъпил и казал направо: „Дори Валак да ми даде цялата си къща, пълна със сребро и злато, няма да мога да отменя думите на Господа, моя бог…“ Все пак през нощта Бог се разколебал и позволил на Валаам да отиде в Моав при условие, че ще постъпва така, както той му заповяда. Славният маг се качил на вярната си ослица и тръгнал на далечно пътуване. В това време Бог започнал да го подозира, че крие лоши намерения по отношение на израилтяните и решил да го спре. По негова заповед на пътя се изправил ангел с изваден меч. Видяла го само ослицата. При вида на светлия ангел животното се спряло и уплашено се отклонило към полето. Валаам не знаел какво се е случило, защото ангелът бил невидим за него. Затова се ядосал и започнал да бие яростно непослушното животно с тояга, за да го принуди да се върне на пътя. Това не дало никакъв резултат. Ослицата тичала като луда напред и се втурнала между два зида, които ограждали лозя. В тесния проход ангелът отново й препречил пътя, а тя забила копита в земята и като се опитала да се върне рязко назад, притиснала крака на господаря си до зида. Валаам завил от болка и я обсипал с още удари. Тогава онеправданата ослица се оплакала със стенещ глас: „Какво ти направих? Защо ме биеш?…“ Валаам някак съвсем не се учудил, че ослицата изведнъж заговорила на човешки език и я наругал, още пълен с обущарски гняв: „Задето се поруга с мене, да имах в ръка нож, сега те бих убил.“ „Не съм ли аз твоята ослица — жалила се тя, — която ти яздиш от начало и до днес? Имала ли съм навик тъй да ти правя?“ Валаам трябвало да признае, че тя винаги му била служила вярно и затова отговорил кратко: „Не.“ В тоя момент той сам изведнъж видял светлата фигура на ангела. Веднага слязъл от гърба на ослицата и се поклонил доземи. Ангелът го погледнал с укор и казал: „Защо би ослицата си ето вече три пъти? Аз излязох да ти попреча, защото пътят ти не е прав пред мене; и ослицата, като ме виждаше, отбиваше се от мене ето вече три пъти; ако да не беше се отбивала от мене, щях да те убия, а нея щях да оставя жива.“ Разкаяният Валаам се оправдавал: „Съгреших, понеже не знаех, че ти стоиш на пътя пред мене; и тъй, ако това ти е неугодно, аз ще се върна.“ „Иди с тия люде — напомнил му ангелът, — само говори това, което аз ще ти казвам.“ В Моав царят приел славния магьосник с отворени обятия и го обсипал с нови дарове. После го завел на хълма, откъдето се виждал израилският лагер. Чародеят се заловил сега за своите чародейски действия. Най-напред построил олтар и принесъл в жертва овца, после пристъпил към произнасяне на свещената клетва, която трябвало да порази израилтяните. Но — о чудо — вместо клетва от устата му неволно излезли думи на благословия. Седем пъти се опитал да изпълни поръченията на царя, построил седем олтара, на които принасял нови жертви, но всеки път Бог го принуждавал да благославя израилтяните. Моавският цар наблюдавал действията му с нарастваща подозрителност, а когато за седми път чул все същата благославяща формула, разсърдил се не на шега и прогонил неустоялия на думата си маг вън от границите на своята държава. Валаам бил силно смутен от цялата случка и в желанието си да поправи злото, нанесено на царя, на тръгване му подхвърлил хитрата мисъл да разврати израилтяните и подкопае тяхната сила с помощта на моавските жени. Царят послушал съвета му. Израилските мъже, отегчени от монотонния лагерен живот и суровите правила на Мойсеевата религия, лесно се поддали на съблазнителките. Моавските жени изразявали култа към своя идол Ваал Фегор по извънредно разпуснат начин. Те въвличали и израилтяните в тая свещена разпуснатост и ги склонявали по този начин към идолопоклонство. Един ден израилтянин от висок род довел в шатрата си моавка, без да обръща внимание на това, че в туй време верните се молели в скинията на Йехова. Тогава Финеес, син на първосвещеник Елеазар, възмутен от развращаващата гледка, убил с нож престъпната двойка. За израилтяните това било сигнал за решителна разправа с грешниците. В сечта, която се развихрила в лагера, паднали двадесет и четири хиляди виновници, които изневерили на Йехова в полза на моавския идол. Моавците също били наказани за ширинето на разврата. Дванадесет хиляди души отбрана израилска войска опустошили страната им с огън и меч и изклали до крак цялото население. В общата сеч загинал и магът Валаам, който по този начин заплатил с живота си за хитрия съвет, който дал на моавския цар. Плячката, придобита в Моав, била огромна. Освен тридесет и две хиляди роби израилтяните взели седемдесет и две хиляди глави добитък и шестдесет и една хиляди товарни осли. Колената на Рувим и Гад, както и половината от Манасиевото коляно си харесали превзетите области на Трансйордания и изразили желание да се настанят там завинаги. Мойсей с готовност им дал тази земя, но при условие преди това да вземат участие в превземането на Ханаан.

Последните дни на Мойсей

Мойсей знаел, че поради присъдата на Йехова няма да изпита щастието да прекрачи границите на Ханаан, че няма да постигне лично главната цел на живота си. Той бил вече на сто и двадесет години и при все че тялото и умът му функционирали нормално, чувствувал, че смъртта му е близка. Преди да умре, трябвало да сложи в ред още много въпроси. Преди всичко той извършил общо преброяване на населението и установил, че израилският народ брои 601 730 души. За свой заместник определил Исус, верен съратник и храбър воин. Мойсей се възползувал от четиридесетгодишния си опит и попълнил правния кодекс с допълнителни закони и религиозни предписания и с това сложил здрави основи за бъдещия обществен строй на израилтяните. За да предотврати споровете, Мойсей разделил Ханаан между отделните колена. Единствено само левитите и свещениците не получили отделна земя, защото те трябвало да служат на Йехова в целия Ханаан. Все пак той им дал като притежание четиридесет и осем градове и градчета, които щели да бъдат центрове на тяхната дейност и да им осигурят добри условия на живот. Определил също шест града, в които могли да намерят убежище хора, виновни за неумишлено убийство, и по тоя начин да избягнат отмъщението на засегнатия род. Мойсей след това свикал своя народ на събрание и го увещавал да остане верен на съюза си с Йехова. След това съставил вдъхновена песен в слава на своя Бог, комуто служил през целия си живот, и накарал израилтяните да я научат наизуст, за да поддържа духа им в лош и добър час. След като се сбогувал със своя народ, той се отправил сам към върха на планината Нево. С копнежен поглед обгърнал просторните области на обетованата земя, в която не му било писано да умре. Като на длан видял Йордан, който тече всред ярове към маслената плоскост на Мъртвото море, видял стръмните скали с жълти, пурпурни, сини и кафяви оттенъци, които обкръжават това море. Току зад Йордан над палмов оазис се издигали крепостните стени на Иерихон, първия могъщ пазач при вратата на Ханаан, а на края на кръгозора се виждал тесният ръб на Средиземното море. Ето обетованата земя, страната, която плува в мляко и мед, бъдещото отечество на Израил! Мойсей се извърнал с тъга от пейзажа, който се откривал пред него, и предал дух в самота. Неговата смърт е покрита с вечна тайна и до ден-днешен никой не знае къде трябва да се търси гробът му. В продължение на тридесет дни народът оплаквал своя учител, а после вдигнал лагера си, та под предводителството на Исус да премине реката Йордан.

[1] Исус Навин. — Б.пр. ↑

Мойсей в ореола на митовете

Историята на бягството от робство и на пътуването до обетованата земя е едновременно история на еврейската религия. Израилтяните вярвали, че Йехова харесал специално тях, че станал техен освободител, че им дал закони, нравствени норми и обществен строй, че установил религиозните институции, духовенството и богослужебния церемониал, а накрай ги завел в Ханаан като обединен и организиран народ. От дълбоката си вяра в покровителството на Йехова израилтяните черпили морални сили и утеха в часове на поражения и нещастия. Защото те били избран народ и имали да изпълнят важна историческа мисия, следователно не могли да загинат, при все че понякога били сполетявани от тежки наказания поради нарушаване на синайския съюз.

Историята на драматичното бягство на израилтяните от робство постепенно загубила реалните си белези. С предаването й от поколение на поколение са й придавали във все по-голяма степен свръхестествен характер, като били пренебрегвани историческите факти, считани за толкова маловажни, че например не било смятано за нужно да се спомене името на фараона-гонител.

Във вдъхновените видения на пророците Исай, Михей и Йеремия: излизането на израилтяните от Египет придобило мистично значение като проява на волята на Йехова и като чисто религиозно събитие. Когато израилският селянин принасял пред олтара дарове от първия плод на реколтата, молел се по следния начин: „Египтяни постъпваха лошо с нас, притесняваха ни и ни налагаха тежка работа; тогава ние се оплакахме на Господа, Бога на нашите отци, а той чу нашите вопли и видя бедите ни, мъките ни и неволите ни; и Господ ни изведе от Египет със силна ръка и с простряна мишца, с голям ужас, с личби и чудеса, доведе ни на това място и ни даде тая земя, земя, в която тече мед и мляко“ (Второзаконие 26, 6-9).

В светлината на тоя психологически процес по-лесно могат да бъдат разбрани свещениците, които са записали историята на бягството от Египет и са я включили в свещените си книги. Те не са били историци според съвременното значение на тази дума, а богослови, които са се занимавали с историята на Израил от присъщата им религиозна гледна точка. Ако някой би се опитал да им изложи принципите на историческия критицизъм, би срещнал от тяхна страна пълно неразбиране. Каквото и да е вършел Мойсей, неговите разговори с Йехова, неговите чудеса и заповеди за тях са били абсолютно очевидна историческа истина. Впрочем в момента, когато те се заловили да редактират историческото наследство, били минали вече няколкостотин години от времето на Мойсей и затова действителният ход на събитията е бил вече подложен на процеса, който наричаме митологизиране на миналото.

Поради тази причина днес учените се борят с огромни трудности, за да изчоплят от легендата ядрото на истината, и въпреки усилията им в тая област няма между тях съгласие кое наистина се е случило и кой в същност е бил Мойсей. Обикновено колкото повече се отдалечаваме от старите епохи, превъзходство придобива елементът на историческата правда и се намалява ролята на легендата. При Мойсей в същност имаме по-скоро обратен процес. Авраам, Лот, Исав, Исаак и Иаков са фигури относително реални, близки и разбираеми поради човешките си качества. Мойсей обаче по мнението на някои учени е най-митологизираната и тайнствена фигура в библейската история. Великият вожд, законодател и пророк е внушителен, драматичен и потресаващ в своите трагични борби със собствените си слабости и със слабостите на своя народ. Но колко малко знаем ние за него като човек! Като че ли само това, че лесно избухвал в гняв, че преживявал моменти на съмнения, че се женил два пъти и че имал неприятности със собствените си брат и сестра. Винаги го виждаме „бронзиран“ в целия блясък на богопомазан, всред облаци и мълнии, неумолим изпълнител на волята на Йехова.

Всяка година на празника Пасха израилският народ славел в химни и псалми Йехова и неговия мандатьор Мойсей, а преживяното при пътуването през пустинята придобивало в обредите му характер на литургична мистерия, на драма сякаш от друг свят.

Излиза ли от това, че Мойсей не е бил историческа фигура? Съвсем не! Днешната наука е по-предпазлива при издаване на присъди по тия въпроси, откак на дъното на много легенди и митове откри пластове от истински събития. Така например нито Солон, нито Ликург, нито Нума Помпилий вече не се смятат за митически фигури. Това са били вождове, които са действували в преломни моменти на историята и на това основание са се издигали в традицията на поколенията до ранга на велики символи.

Повече от вероятно е, че от средата на израилтяните се е излъчил вожд, законодател и религиозен реформатор от голям мащаб, който е освободил народа си от египетско робство и го е отвел до Ханаан. Благодарение на неговия гений неорганизираните и скарани помежду си израилски племена се обединили в една организация и са се държали победоносно в Египет, в пустинята и в Ханаан.

Затова няма защо да се чудим, че в народната традиция Мойсей е станал обожаван народен герой и пророк, че е бил издигнат върху пиедестала на светостта. А понеже той е съобщавал думите на Йехова, всичко, което е казал и извършил, станало закон и безпогрешна догма.

Легендата за раждането и смъртта на Мойсей има поразителни сходства с легендите на други древни народи. В Азия, Гърция и дори в Япония раждането на народните герои обикновено се съпровожда с драматични обстоятелства. Като бебета те биват пускани във водата в кошници или сандъчета. Народните предания обикновено премълчават годините на тяхната младост, знае се само, че са бивали отглеждани в дворците на чужди крале. От клинообразните текстове например знаем, че великият цар Саргон, който през 2350 г. пр.н.е. основал в Месопотамия държавата на акадите, е имал съдба, подобна на тая на Мойсей. Майка му, жрица, го родила тайно и го пуснала в реката в кошница, намазана със смола. Бебето хванал в реката един работник на име Ака, който работел по поливането на обработваемите земи. Разказът има явни белези на народна легенда, но самият Саргон наистина е съществувал. Ние имаме неопровержими доказателства за това в документите, изкопани от развалините на месопотамските градове.

Следователно легендите, чудесата, както и другите свръхестествени явления не отричат възможността Мойсей също да е бил действителна личност. В резултат трябва да признаем също за исторически факт бягството на израилтяните от Египет, както и техните перипетии в пустинята. За съжаление ние не можем да посочим това с пълна сигурност, защото египетските хроники, както и другите източници отминават тия събития с пълно мълчание. Поради това, ако искаме да открием поне отчасти истината, трябва да прибегнем към косвени методи, като си послужим с дедуктивни разсъждения въз основа на оскъдните и трудни за разчитане следи в историческите документи.

В това отношение учените са извършили много интересна реконструкция. Ще се постараем да съпоставим нейните главни елементи.

Ето ги.

След смъртта на Йосиф в Библията настъпва прекъсване, което прави впечатление и обхваща четиристотин години от израилската история. После изведнъж следва разказ за събития, свързани с личността на Мойсей. Защо редакторите на библейския текст прескачат толкова дълъг период от живота на израилския народ? Съществува теза, че са направили това умишлено, понеже той не бил твърде хвалебен период за израилтяните. След прогонването на хиксосите фараоните от XVIII династия пренесли столицата от Аварис в родната Тива. Израилтяните останали и по-нататък в областта Госен, където водели изолиран пастирски живот. Никой не обръщал внимание на простите скотовъдци, които живеели далеко от главния политически център, в далечните краища на държавата. Това било много бурно време за египтяните и никому не идвало наум да потиска израилтяните, особено защото те все повече попаднали под влиянието на египетската култура и, както показват известни данни, дори упражнявали култа на египетските богове. Та нали Исус настоява пред израилтяните със следните думи: „… отхвърлете боговете, на които са служили бащите ви отвъд реката и в Египет…“ (книга Исус Навин 24, 14). От окончателно асимилиране навярно ги е запазила стената от антипатия във враждебното им обкръжение и силната привързаност към езика, обичаите и традициите на бащите. Във всеки случай може да се приеме за сигурно, че четиристотинте години пребиваване в Госен представляват за израилтяните период на духовен маразъм, любов към удобствата и безсмислен живот от днес за утре. От тая опасна еуфория израилтяните били извадени от внезапната промяна на политическите отношения в Египет. На власт дошли фараоните от XIX династия. Третият фараон от тази династия Рамзес II царувал през годините 1292–1234 пр.н.е. Той бил голям войнолюбец, който мечтаел да възстанови египетската мощ чрез покоряването на Азия. Като военна база за тия нашествия към изток най-удобна била делтата на Нил заедно с областта Госен. Освен това Рамзес смятал делтата за свое пряко наследство, защото родът му произхождал от околностите на Аварис. Името на баща му Сети I етимологично произхожда от името на почитания в тази област бог Сет.

Рамзес не се чувствувал сигурен в чуждата му Тива, в центъра на култа на бога Амон, освен това искал да бъде колкото е възможно по-далече от тамошната могъща жреческа каста, която, както при по-раншните фараони, се мъчела да му наложи волята си. Затова той решил да се премести в делтата и там да си построи нова столица на мястото на западналия Аварис, която нарекъл Рамзес (по-късно известна като Танис). При подготовката си за окупационния поход построил освен това и втори град — Питом, който в същност представлявал комплекс от хранителни и други военни складове.

Благодарение на археологическите търсения знаем точно местоположението на двата града, защото се успя да бъдат изкопани и идентифицирани техните развалини.

С появяването на Рамзес идиличната откъснатост на областта Госен се свършила. Един ден израилските пастири потъркали очи от изумление. През техните пасища се нижели колони от войска, галопирали в колесници сановници, бързали безброй чиновници, бирници, куриери и надзиратели, които карали пред себе си с тояги роби. Пастирите гледали със зяпнали уста това зрелище, пълно с врява и суетня, но не си давали сметка какво ги чака тях. Скоро обаче почувствували на собствения си гръб близостта на фараона. В техните дворове започнали да нахлуват с вик войници и бирници, които вземали житото и добитъка им, а ония, които протестирали и оказвали съпротива, били изтезавани брутално с тояги. По къщите; и шатрите на израилтяните се разнесли плачове, ридания и стонове.

Това било обаче едва началото. Рамзес се нуждаел от работници за осъществяване на строителните си планове, набелязани в голям мащаб. Затова той принудил израилтяните към робско-ангарийна работа. По негово разбирана те със своите бради и широки дрехи били хора на изтока, които се размножавали твърде бързо и в случай на война с Азия могли да станат опасни. Освен това египтяните се отнасяли с презрение към всички примитивни скотовъдни народи. В книгата Битие 46, 34 четем, че „египтяните се гнусят от всеки овчарин“. Най-сетне не е изключено те да са си спомнили, че през времето на тежката окупация на Египет от страна на хиксосите израилтяните били фаворити на последните и техни верни поданици.

Рамзес II бързо подчинил Палестина и Сирия, но в Азия се срещнал със значително по-силен противник. Това били хетите, които основали в Мала Азия голяма милитаристична държава. До неотдавна ние знаехме много малко за тях. Едва през първите години на нашето столетие немските археолози Винклер и Пухщайн откриха развалините на хетската столица в Турция при реката Халис, която прави там завой и се влива в Черно море. Тази столица се наричала Хатушаш и заемала пространство от сто и седемдесет хектара. Изпод пясъците били изкопани грамадни храмове, царски дворец, защитни стени, както и статуи от черен базалт. Статуите представляват мъже с дълги коси, които се спускат върху плещите, с висока шапка на главата, с широк пояс, къси полички и островърхи обувки.

Намерена била също така архива с много таблички, покрити с клинообразно писмо на непознат досега език. Големи старания за разшифроването на този език е положил чешкият учен Бедржих Хрозни. Той установил, че хетският език е родствен с индуския, гръцкия и латинския, от което излиза, че хетите или поне управляващият слой са били от индоевропейски произход. Благодарение трудовете на Хрозни и на английския археолог Уули се успя да се възстанови доста пълна картина на историята, културата, религията и обичаите на този народ.

Рамзес II водил с хетите война, която с прекъсвания продължила петнадесет години и през 1286 г. пр.н.е. завършила с генерално сражение в долината на река Оронтес, в околността на град Кадес. Боят бил необикновено кървав, но не донесъл разрешение на войната, при все че Рамзес в многобройни документи се е представял като победител. Дълготрайната война обаче отслабила и двамата противници, а на това отгоре в Месопотамия хетите били заплашени от нарастващата мощ на асирийците. По тази причина през 1278 г. пр.н.е. се стигнало до сключване на „вечен съюз“, подпечатан с брака между дъщерята на хетския цар Хатузилис с Рамзес II.

Мирът обаче не донесъл облекчение на израилтяните. Гнетът и ангарията продължавали, защото Рамзес се оказал маниак в строителството и се нуждаел от все по-голяма работна сила. Той не само строял нови сгради, дворци и храмове, но също така заповядал от старите строежи да се изтриват имената на фараоните, техни създатели, и да се слага на тяхно място неговото.

Заповедта да се убиват новородените израилски деца свидетелствува, че с течение на времето преследванията придобили кървави и жестоки форми. Би могло да се помисли, че тук имаме работа с противоречие, защото, от една страна, фараонът се нуждаел от все повече работници, а, от друга, се лишавал от тях чрез тази драконовска заповед. Предполага се, че причината била голямата раждаемост у израилтяните и нарастващата пренаселеност на делтата, след като там била преместена централната администрация с безбройните маси от чиновници, дворяни и войска. От Библията също така излиза, че много израилтяни не намирали в това време хляб в животновъдството и се принуждавали да се преселват в градовете и градчетата, където се занимавали с дребна търговия и занаятчийство. Това несъмнено събудило омразата на египтяните, които почувствували резултата от конкуренцията на находчивите израилтяни.

Както обикновено бива, гневът и преследванията дали обратен резултат. Те станали причина всред онеправданите да се пробуди чувството за расова общност, за пасивна съпротива, а накрая дори за активна съпротива. Този процес е онагледен с Мойсеевия пример. Той носел типично египетско име, получил образование в двореца на фараона, където живеел като голям сановник, а въпреки това под впечатлението от преследването на сънародниците му свалил чуждата маска и отново се почувствувал израилтянин. Убийството и бягството на Изток — това не е само проява на личния му бунт, но едновременно и пръв сигнал за бунта на израилския народ.

В Библията намираме два загадъчни стиха, които дават повод за размисъл. В книгата Изход 3, 21 Йехова казва: „И ще покажа милост към тоя народ пред очите на египтяните; и кога тръгнете, ще тръгнете не с празни ръце: всяка жена ще измоли от съседката си и от съжителката си сребърни и златни неща и дрехи и вие ще премените с тях синовете и дъщерите си и ще оберете египтяните.“ А в 12 глава (стих 36) от същата книга четем: „А Господ показа милост към народа си пред очите на египтяните: и те му даваха, тъй че той ограби египтяните.“

И в двата текста прави впечатление липсата на последователност, защото на един дъх се говори и за заем, и за ограбване на египтяните. Какво в същност се крие зад това? Да приемем, че израилтяните са заели с измама златни и сребърни съдове под предлог, че ще останат в пустинята — както уверявали фараона само три дни, и ще ги върнат веднага щом се приберат обратно. Но в главата на човека не може да се побере мисълта, че египтяните могат да бъдат толкова лекомислени и да поверят съкровищата си на враждебните и презирани евреи.

Оттук някои учени правят заключение, че израилтяните са се вдигнали на въстание, ограбили са египетските къщи и са избягали отвъд границата. В полза на тази теза говори фактът, че през време на пътуването си през пустинята те са водели победоносни битки. От Египет трябва да са излезли въоръжени до зъби. Откъде са имали оръжие? Не са могли да го придобият за един ден, а навярно са го трупали скришом през последните години на робството си. Следователно не е изключено те наистина да са извоювали свободата си с оръжие. В този случай би станало по-разбираемо и обстоятелството защо фараонът ги е гонил така упорито чак до Червеното море. В светлината на тази хипотеза Мойсей поне през първия период на дейността си би бил вероятно преди всичко предводител на израилското въстание.

Учените и до ден-днешен имат големи неприятности с установяване датата на изхода. Не е нужно да се занимаваме с различията на мненията, които все още продължават да бъдат предмет на спорове в научните кръгове. Сега грамадното мнозинство от изследователи са на мнение, че излизането от Египет е настъпило през втората половина на XIII век пр.н.е.

Нека си припомним, че Рамзес II е царувал през годините 1292–1234. Няма съмнение, че той е построил градовете Рамзес и Питом, че той е наложил ангария на израилтяните. Това потвърждават напълно археологичните търсения. Защото можа да се установи, че развалините на двата гореспоменати града произлизат от XIII век.

Рамзес бил знаменит фараон, а при неговото управление Египет се е намирал на върха на своята мощ. Затова трябва да се съмняваме, че израилтяните биха успели да се освободят през неговия живот. В думите: „След дълго време умря египетският цар“ (Изход 2, 23), е скрито внушението, че Мойсей се е върнал от изгнание в Египет след стъпването на престола на фараона Мернептах, наследник на Рамзес II. През неговото владичество Египет е трябвало да защищава западната си граница от опасните нападения на либийците, а от изток държавата е била нападната от индоевропейски народи, които напуснали своите балкански заселища, нахлули в Мала Азия, смазали държавата на хетите и заели крайбрежието на Средиземно море. Наистина Мернептах излязъл победител от тия войни с нашествениците, но Египет бил толкова изтощен, че дълго време не успял да възстанови своята мощ. Вероятно израилтяните са се възползували от временната му слабост и от бъркотията, за да се освободят от робството.

Ние имаме и други поводи, за да определим датата на напускането на Египет във втората половина на тринадесети век. Археолозите успяха да разкопаят развалините на ханаанските градове, превзети според Библията от израилския народ под предводителството на Исус, наследника на Мойсей. В разкопките, които несъмнено произхождат от втората половина на XIII век, са намерени предимно следи от пожари и нарочни разрушения, явно доказателство за насилствено завладяване.

Както знаем от Библията, Мойсей молил царя на Едом да му разреши да мине свободно през неговата територия, но получил отказ. Не посмял обаче да употреби сила, понеже Едом бил силна военна държава, поради което решил да заобиколи покрай неговата граница. Благодарение на археологическите открития знаем, че в XIV век Едом още не е съществувал и излязъл на историческата сцена едва през XIII век като добре организирана и могъща държава. Следователно израилтяните трябва да са се явили на неговата граница не по-рано от това именно столетие.

В тия пресмятания обаче има сериозни съмнения. Те са вследствие откриването на Иерихон, крепост, която била превзета от Исус. Най-новите разкопки, извършвани под ръководството на английския археолог д-р Катрин Кениън, хвърлят много светлина върху историята на този древен град. От 1952 г. британската експедиция прави там непрекъснати разкопки. Развалините на града образуват грамадно възвишение, което се издига на западния бряг на Йордан. Резултатите от досегашните търсения са направо сензационни. Изкопани са дебели защитни стени, къщи, кладенци и гробове, които са напластени едни върху други на няколко етажа. До тоя момент още не се е стигнало до самото дъно, на което се е намирало хронологично най-старото селище, но и сега вече е установено с пълна сигурност, че Иерихон е съществувал седем хиляди години преди нашата ера. Следователно това е като че ли най-старият град в историята на човечеството. Този факт предизвика преврат във възгледите за развитието на материалната култура. Защото се смяташе, че хората от епохата на неолита не са строели градове, а са живеели в малки, разпръснати земеделски селища. Предполагаше се освен това, че най-старите градове са били създадени в Египет и Месопотамия, а в това време откритията в Иерихон показаха, че палмата на първенството в това отношение се пада на Палестина.

В нашия случай обаче не това е най-важното. Британската експедиция установи, че Иерихон наистина е бил разрушен от нашественици, но пепелищата и разтрошените строителни елементи се намират в пласта, който произлиза от XIV, а не от XIII век преди нашата ера. Тази дата е установена въз основа на намерените скарабеи и характерни шарки върху керамичните късове.

Сред учените се създаде значителна бъркотия: от една страна, разкопките в някогашната Едомска държава, както и историческите обстоятелства в Египет говорят, че напускането на евреите е станало в XIII век, а, от друга страна, се открива, че Иерихон е паднал цял век по-рано. Нима следователно израилтяните не са били завоевателите на тази могъща крепост? Дали съответният откъс от библейския разказ не е легенда, измислица на библейските компилатори, за да се увеличи военната слава на Исус?

Търсеха се различни пътища за излизането от това неприятно положение. Според някои изследователи съществуват известни следи, че израилтяните излезли от Египет през XIV век, по тяхната хипотеза има много слаби страни и не е приета от повечето учени.

Затова по-сериозни са възраженията, изтъкнати от известния френски ориенталист Пиер Монте. Той подлага на съмнение посочената от археолозите дата. Тя е установена главно въз основа на намерените в развалините скарабеи, но според него те не са сигурно свидетелство. Скарабеите са били ценни семейни скъпоценности; те преминавали в наследство от баща на син, местени били от едно място на друго. Знае се освен това, че изрязаните на тях имена на царе съвсем не доказват, че са направени именно през тяхното владичество. Например египетските занаятчии правели скарабеи, на които отбелязвали името на фараон Тутмос III и в епохата на Птолемеите. Колко лесно е да се сбърка при установяване датите на културните пластове въз основа на такива подвеждащи свидетелства! Това се отнася в не по-малка степен и за керамичните късове, каквито впрочем в Иерихон са изкопани твърде малко. С една дума, Пиер Монте смята, че културният пласт на Иерихон, в който са намерени следи от пожар и от големи разрушения, може също така добре да произхожда от XIII век и следователно библейският разказ за унищожаването на този град не е безапелационно разклатен.

Откривателите на Иерихон обаче отхвърлят тезата на Монте. Те твърдят, че неговите аргументи, макар в много случаи да не са лишени от основания, не могат да бъдат приложени за разкопките на Иерихон, защото експонатите, върху които са изработили своето заключение, са били подложени на много обстойна критична преценка.

В резултат сега в научните кръгове доминира мнението, че Иерихон е бил разрушен през XIV век преди нашата ера.

Поради това изследователите на Библията са изправени пред дилемата: израилтяните са излезли от Египет или през XIV век и наистина са превзели Иерихон, или през XIII век преди нашата ера и тогава Исус в никакъв случай не е могъл да бъде неговият завоевател. Ще видим по-късно по какъв начин учените се мъчат да развържат тоя гордиев възел.

Заедно с историците ние дойдохме до убеждението, че изходът трябва да е настъпил непременно през владичеството на фараона Мернептах, който именно бил потънал според Библията в Червеното море. Десетки поколения са вярвали дълбоко, че точно такава е била съдбата на тоя владетел, че Бог по такъв начин го е наказал за потисничеството и преследването на израилтяните.

С този драматичен разказ може да се посочи как в Библията са се объркали историческите факти с легендите. В края на миналия век двама араби открили подземни катакомби, издълбани в скала, в които египетските жреци сложили в дървени ковчези тридесет и седем мумии на фараони, за да ги скрият от крадци, които ограбвали гробниците. Там се намерили останките на Сет I, Рамзес II, както и на много други фараони със съпругите и дъщерите им; липсвал обаче Мернептах, което уж представлявало потвърждение на библейския разказ.

Но през 1898 г., следователно тринадесет години по-късно, библейският разказ отново е бил подровен. В долината на фараоните била намерена втора обща гробница с четиринадесет други мумии на фараони, а между тях се намирала, о чудо, и мумията на Мернептах. По тоя начин излязло наяве, че той не се удавил в морето, а умрял от естествена смърт в двореца си. Можело още да се предполага, че тялото му е било изхвърлено от морето на брега и след това балсамирано, както е изисквал погребалният обред. Лекарските изследвания обаче, проведени много внимателно от специалисти, не констатирали и най-малки следи от действие на морска вода върху тялото на умрелия фараон. Библейският разказ не можа да устои пред неумолимото любопитство на науката.[1]

Ако сведението за удавянето на фараона има в същност по-скоро страничен характер, не може да се каже същото за друга, по-сериозна по резултатите си легенда. Ортодоксалната традиция поддържаше, че автор на първите пет книги от Стария завет, или тъй нареченото Петокнижие, е бил сам Мойсей, а когато философът Бенедикт Спиноза (1632–1677), който впрочем върви по следите на Филон, Йосиф Флавий, Ибн Езра и Уриел да Коста, се осмелил да се усъмни в неговото авторство, бил отлъчен от амстердамската синагога за разпространяване на ереси.

В това време дори повърхностното четене на Петокнижието показва неоснователността на традиционната теза и човек чак се учудва, че тя е могла да бъде третирана сериозно толкова дълго време. Как е могъл Мойсей да опише собствената си смърт, по какво чудо е знаел, че гробът му ще изчезне и никога няма да бъде намерен? В края на книгата Второзаконие, 34, 10 четем: „И в Израиля нямаше вече такъв пророк като Мойсея.“

Днес вече знаем, че определението „пророк“ е влязло в еврейски език много по-късно. Ще цитираме още един пример на явен анахронизъм в Петокнижието: „… царете, които царуваха в земята на Едон, преди да царуват царе у израилевите синове“ (Битие 36, 31). Откъде Мойсей е могъл да знае, че израилтяните ще имат цар? То е все едно нашият историк Адам Нарушевич (1733–1796) да беше написал: „Преди поляците да имат председател на държавния съвет.“ Първият еврейски цар бил Саул, който царувал през последната четвърт на XI век преди нашата ера, следователно дълго подир смъртта на Мойсей.

От Петокнижието узнаваме освен това, че Авраам преследвал неприятелите чак до град Дан. Сега се знае, че през времето на Авраам поменатият град се наричал Лаис и едва значително по-късно бил преименуван на Дан. Подобен вид анахронизми могат да се изброяват безкрай, но и тези, които приведохме, са достатъчни за доказателство, че основните части на Петокнижието не са могли да бъдат създадени по-рано от края на XI век преди нашата ера.

Петокнижието представлява една приключена цялост на разказ. То обхваща най-старите израилски традиции, които се отнасят до живота на еврейските родоначалници, бягството от египетското робство и пътуването през пустинята, както и кодекс от закони и богослужебни предписания.

В третия век преди нашата ера Петокнижието заедно с другите еврейски книги на Стария завет били преведени на гръцки за общината на александрийските евреи, които били забравили бащиния си език. Според легендата преводът бил извършен в продължение на седемдесет и два дни от седемдесет и двама учени, изпратени от Йерусалим. Оттук тоя превод се нарича Септуагинта, или (закръглено) превод на седемдесетте.[2]

Критичният анализ на текста показа, че Петокнижието е лепеж от най-различни предания, които произхождат от периода от IX до IV век преди нашата ера. Ние употребихме съзнателно определението „лепеж“, защото компликацията е шита с такива дебели конци, че не е мъчно да се различат съставните й части.

В разказа е пълно с противоречия и непоследователност. Ако поискаме да посочим всичките, бихме били принудени да посветим много място на това. Затова ще се ограничим с някои особено ярки примери.

Който прочете внимателно първата и втората глава на книгата Битие, веднага ще забележи, че в третия стих от втората глава се свършва един разказ за сътворението на човека и започва съвсем друг на същата тема, който се различава от първия по важни подробности. В първия разказ Бог създава мъжа и жената едновременно в шестия ден. Във втория разказ Бог прави мъжа от кал, отвежда го в райската градина, дава му за компания животни и едва накрая прави от реброто му жена. Явно е, че тук имаме работа с два съвсем независими източника, свързани механично, без опит да се координира тяхната фабула.

По пътя на критическия анализ на текста е установено, че в цялото Петокнижие имаме работа с четири отделни източника, които произхождат от разни епохи. Затова приписването на авторството му на един човек, на Мойсей, не е оправдано.

Учените взели под лупа и чудесата на Мойсей и установили несъмнено, че в много случаи това са били най-естествени явления в света. Как в такъв случай те са могли да се издигнат до ранга на чудеса? Отговорът е прост. Мойсей е живял на Синайския полуостров през време на своето изгнание четиридесет години и от мадиамците се е научил как да живее при суровата обстановка в пустинята, степите и планинските места. Тези си знания, придобити чрез опит, използувал след това при изхода. Неговите другари при това пътуване, които от векове били привикнали на заседнал живот в Египет и били новаци на Синайския полуостров, навярно трябвало да смятат за чудеса някои действия на Мойсей. Какво остава тогава за израилтяните, които векове по-късно живеели в Ханаан и изобщо не са се сблъскали с природата на Синайския полуостров. Всред по-късните поколения царяла обща тенденция да се прави от Мойсей личност, надарена от Йехова със свръхестествени сили. Когато била записвана неговата дейност, процесът на митологизиране бил вече напълно завършен, а понеже отговарял на интересите на свещениците и компилаторите на Петокнижието, чудесата на Мойсей станали артикул на вярата в Йехова.

Впрочем не е изключено, че самият Мойсей е представил някои свои действия като чудеса, за да постигне с това по-голямо послушание всред суеверните израилтяни. Разказал им например в Египет как Йехова му заговорил през запаления храст, който не изгарял. Днес вече знаем, че този храст не е бил негова измислица, защото и сега се среща на Синайския полуостров. Той се нарича „диптам“ или „храстът на Мойсей“. Това особено растение изпуска летливо етерично масло, което се запалва лесно на слънцето. Един такъв храст е пренесен дори в Полша и засаден в скалистостепния резерват в Скорочице, околия Буско. През 1960 г. печатът съобщи, че за удивление на тамошните жители „храстът на Мойсей“ пламнал през един горещ ден като синьо-червен огън.

Сензационни се оказаха резултатите относно прочутата библейска манна. През 1927 г. зоологът от еврейския университет в Йерусалим Боденхаймер, като посетил Синайския полуостров, попаднал на известен вид тамарикс, който пролетно време поради убождане от насекоми отделя течност, която бързо се сгъстява във въздуха във формата на бели топченца, подобни на град. Местните бедуини са големи любители на това лакомство и с идването на пролетта отиват масово в степта, за да събират белите лепкави топченца, така както ние събираме диви ягоди. Едно лице може да събере килограм и половина дневно, следователно количество, достатъчно за да утоли глада си. Нещо по-интересно — уличните търговки в Багдад и до ден-днешен предлагат за продажба сладка смола от тамарикс под названието „Ман“. В светлината на тия открития библейската манна престава да бъде чудо. Мойсей е знаел нейната хранителна стойност от времето на изгнаничеството си и благодарение на това е могъл да нахрани израилтяните.

Не е никакво чудо също така и епизодът с пъдпъдъците. Днешните жители на Синайския полуостров биха се учудили безкрайно, ако им се каже, че такова масово долитане на тия птици е чудо. Пролет от вътрешността на Африка летят към Европа грамадни орляци пъдпъдъци. Изтощени от далечното пътуване, те по правило падат на земята покрай морския бряг и са до такава степен безсилни, че тамошните жители ги ловят с голи ръце. Израилтяните сигурно са попаднали на такъв именно орляк от пъдпъдъци и, разбира се, че са се възползували от приятния случай да устроят лов на тия птици.

Библията разказва, че в подножието на планината Ор Мойсей ударил с тояга в една скала и веднага бликнала изворна вода. И това умение той несъмнено е научил от мадиамците. И до ден-днешен бедуините ползуват това умение. Те знаят, че въпреки дългата суша в подножието на планините под крехка покривка от пясък и варовик обикновено се събира дъждовна вода. Достатъчно е да се строши образуваната кора, за да се стигне до водата и утоли жаждата.

След тридневно пътуване през пустинята Син израилтяните спрели в Маре. Те били недоволни, защото отново нямали вода. Там преживели тежко разочарование, понеже се оказало, че изворната вода е горчива и не може да се пие. Тогава Мойсей хвърлил в извора някакво клонче и водата — о, чудо — станала сладка. Във връзка с този инцидент е установено, че в местността Маре и досега съществува горчив извор. Англичаните направили химически анализ на водата му и установили, че тя съдържа известен процент калциев сулфат. Когато към тази вода се прибави оксалова киселина, калциевият сулфат се утаява на дъното и водата престава да бъде горчива. Бедуините подслаждат горчивия извор с помощта на храста, наричан елвах, в соковете на който се съдържа значителен процент оксалова киселина.

По пътя от планината Синай за Кадес израилтяните отново останали без храна. По тази причина пак започнали оплаквания и укори. Тогава върху лагера паднал втори облак пъдпъдъци и изгладнелите пътници се хвърлили лакомо да ги ловят. Но този път месото на птиците се оказало крайно вредно за здравето, почти всички заболели тежко, а мнозина заплатили лакомството си със своя живот. В Петокнижието тоя драматичен епизод станал разказ с нравоучение, който трябвало да поучава, че Бог не прощава на почитателите си, които се бунтуват срещу неговата воля.

Всичко говорело, че наистина така трябва да се схваща този откъс от разказа. Той показва типични белези на поучителна народна приказка, предавана от уста на уста от безброй израилтянски поколения. Затова удивлението било още по-голямо, когато се оказало, че инцидентът съвсем не е дело на буйно въображение.

Директорът на института Пастьор в Алжир, професор Сержан, открил, че на Синайския полуостров наистина се появяват понякога „отровни пъдпъдъци“. Това са птици, които преди отлитането си за Европа се спират в Судан и се хранят там с отровни зърна. Тяхното месо е вредно и дори опасно за човешкия живот. Израилтяните имали нещастието да наловят тъкмо такива пъдпъдъци и тази злополучна случка намерила отражение в библейския разказ.

Към същата тази категория трябва да причислим и бедствието с отровните змии, които нападнали пътниците на половината път между Кадес и залива Акаба. Швейцарският пътешественик Якуб Людвик Бургхард пребивавал през годините 1809–1816 на Синайския полуостров и на споменатия в Библията участък от израилския маршрут попаднал на долина, овладяна от безброй роеве отровни змии. Тая долина от незапомнени времена е седалище на тия влечуги, затова бедуините я отминават старателно при своите пътувания. Следователно и този откъс от разказа може да бъде основан на автентични преживелици.

Още отдавна е обърнато внимание, че египетските бедствия (с изключение на десетото) са били по-скоро нормално явление в държавата на фараоните. През периода на прииждането на Нил водата често се обагряла в кафяво-червен цвят благодарение на утайките, които произхождат от етиопските езера. Освен това всеки няколко години през периода на разливите се стигало до такова размножаване на жабите, комарите и на разни други насекоми, че за египетските селяни това било същинско бедствие. Що се отнася до града, той наистина е крайно рядко събитие край Нил, но все пак от време на време се случва и тогава вредите, които нанася, са много болезнени за населението. Много по-често обаче Египет е сполетяван от скакалците. Колкото до затъмненията, тяхната причина е бил буйният вихър „сироко“. Той вдига от пустинята огромни облаци пясък и ги хвърля върху Египет, като закрива слънцето с толкова гъст воал, че настъпва дълбок мрак.

Според Библията Мойсей предизвикал всичките тия бедствия, за да упражни натиск върху упорития фараон. По какъв начин е могла да се създаде този вид легенда? Ако поменатите бедствия са сполетели Египет през владичеството на фараона Мернептах, следователно през периода, когато там е действувал Мойсей — отговорът щеше да бъде лесен. Израилтяните, хора прости и склонни към предразсъдъци, могли да помислят, че Мойсей, голям чародей и представител на Йехова, е наказал по тоя начин гонителите. Нещо повече, дори и египтяните могли да повярват в това, щом изобщо са вярвали в съществуването на магове, които имат силата да правят чудеса. Та нали, както знаем това от документи и от Библията, и на някои техни жреци са били приписвани същите тия свръхестествени умения, които Мойсей е демонстрирал пред трона на фараона.

В тоя случай бихме имали работа с обикновена хронологична последователност на явленията (pos hoc), които хората са склонни да свързват причинно (popter hoc). Според израилтяните Мойсей бил могъщ чудотворец, който много пъти е предизвиквал възхищение и страх със своите чудеса, следователно могъл е да докара на Египет и десетте последователни бедствия. Занимателен пример на точно такава самоизмама намираме в прочутата пиеса на Ростан „Шантеклер“. Там имаме петел, който забелязал, че колкото пъти запее, винаги слънцето изгрява; и повярвал дълбоко, че той предизвиква явяването на слънцето на небосклона.

Причинното свързване на независими едно от друго явления или събития е основа на много легенди и религиозни митове. За съжаление нямаме никакво доказателство, че библейските бедствия наистина са сполетели Египет през времето на владичеството на фараона Мернептах. Те са могли да се случат и няколко, а може би и повече години преди завръщането на Мойсей в столицата на Рамзес.

Но нима поради това нашата теория става безпредметна? В същност не защото в помощ й идва и друга особеност, която създава митове. Тя се състои в това, че в човешкото въображение с течението на годините отдалечеността по време между две запомнени събития постепенно намалява, докато настъпва тяхната пълна синхронизация. Израилтяните помнели от народните си разкази за стихийните бедствия, които от време на време сполитали Египет, и с течение на времето, за да подчертаят мощта на Мойсей, създали легендата, че той бил причинителят на тези бедствия. Това им дало морално удовлетворение, защото по този начин гордият фараон бил унизен, а неговите жестокости над израилтяните не избегнали божието наказание.

В Библията срещаме и други примери за пренебрегване времето при създаване на легендата. Знаем например, че ханаанският град Гай, който според Библията бил превзет от Исус, по мнението на някои археолози петстотин години преди това вече е лежал в развалини. Потомците на израилтянските завоеватели на Ханаан навярно много пъти са стояли замислени над неговите развалини и са си казвали: „Ето града, разрушен от Исус.“ После популярната версия е влязла в Библията и едва съвременните археологични проучвания са успели да я опровергаят. Аналогичен случай имаме във връзка с Иерихон, който, както показа английската археологична експедиция, е паднал сто години преди появяването на египетските израилтяни в Ханаан.

Няма да бъде излишно да приведем тук и друг, безкрайно интересен пример от тая област. Разузнавачите на Мойсей, изпратени в Ханаан, се върнали с вестта, че в Хеврон живеят синовете на Енак от рода на великаните. Нека си припомним, че и царят на Васан — Ог, също бил великан, който спял на желязно легло с десет лакти дължина и четири лакти широчина. Оказва се, че легендата за тия великани се е родила под впечатлението от древните мегалитови гробове, наричани долмени. Такива долмени са намерени и в разни европейски страни и поради грамадните им размери са наречени „легла на великани“. През 1928 г. германският археолог Густав Далман открил долмени именно в околността на Хеврон и на територията на някогашното царство Васан. Това са мегалитови гробове, които произхождат от по-млада каменна епоха, изградени са от твърд като желязо базалт и навярно оттук се е създало библейското предположение: „желязно легло“. Народната фантазия, която не е съзнавала какво огромно разстояние по време дели тези гробове от Мойсей, ги свързала с низа от събития във връзка с изхода. В резултат в библейския разказ четем, че в Хеврон живеело племе от великани и че великан бил и царят на Васан.

Няколко думи трябва да посветим на десетото египетско бедствие. Естествено мъчно можем да приемем за чиста монета твърдението на Библията, че смъртта си харесала тъкмо първородните деца и първородните домашни животни. Не може обаче да се отхвърли предположението, че легендата е ехо от някаква епидемия, която е изтребила грамадна част от децата в Горен Нил, без обаче да стигне до Госен, така че нейни жертви не са станали израилски деца. Останалото е довършила народната фантазия. Както знаем от историята на Исаак и Иаков, еврейските племена са придавали голямо значение на първородните синове. Те били главните наследници и продължители на рода. Смъртта на първородния син била далече по-голямо нещастие от смъртта на по-малките му братя. И израилтяните създали легендата, че Йехова е наказал престъпните египтяни много строго, като е умъртвил първородните им синове и първородните животни. По тоя начин за възпитание на израилските поколения се е създал разказ с религиозно-нравствена тенденция, разказ за тържеството на справедливостта над тъмните сили на злото.

Предмет на страстни научни полемики от много отдавна вече е чудото на преминаването на Червеното море. Въпросът е още по-сложен, защото се свързва с топографското установяване на маршрута на Мойсей. В някои популярни монографии срещаме твърдението, че пътят на изхода бил вече несъмнено установен въз основа на библейските текстове и археологични разкопки. В действителност съвременната наука съвсем няма тази увереност. Това измамно опростяване на работата има за цел да докаже, че като преминал Червеното море, Мойсей се е отправил към планината Синай, отъждествявана с планината на южния нос на Синайския полуостров.

Преди всичко трябва да се каже, че в библейския разказ в това отношение съществуват сериозни празноти, премълчавания, а дори тук-таме и противоречия, така че човек мъчно може да си изработи ясна картина за целия маршрут. Археологичните разкопки не са успели с пълна сигурност да идентифицират развалините на поменатите в Библията селища и местности. Така например важен етап в израилтянския поход бил град Мигдол. Но Мигдол на еврейски и на египетски език означава „крепостна кула“, а селища с такова име са изкопани на разни места.

Не можем тук да навлизаме в много сложни подробни разсъждения на тая тема, трябва обаче да кажем, че съвсем не е сигурно, че Мойсей се е отправил направо към традиционната Синайска планина. Ние притежаваме сериозни данни, че първата цел на неговото пътуване е бил град Кадес Барнеа в Негеб, следователно в южната част на Палестина.

Що се отнася до планината, където се е сключил съюзът с Йехова, мнозина изтъкнати изследователи я поместват в някогашната страна на мадиамците на изток от Акабския залив, т.е. в Арабия, а не на носа на Синайския полуостров.

Следователно всички тия опити да се реконструира маршрутът на изхода по силата на нещата имат характер на хипотези. Сега се сочат три възможни пътища: южен, среден и северен. Твърде трудно би било да се изброят всичките им точки.

Както вече споменахме, този въпрос се свързва тясно с преминаването на Червеното море. Преди три хиляди години западният ръкав на това море, който днес свършва в Суец, е стигнал много по на север и се е свързвал с Горчивите езера, а може би дори с езерото Тимсах. Това беше доказано без никакво съмнение от геоложките изследвания. Днес на това място се намира Суецкият канал, но по времето на Мойсей там е имало плитки разливи, пресечени от мочурища и тесни провлаци от суха земя. На еврейски език морето, което израилтяните прекрачили, без да им се намокрят краката, се нарича Ям Суф. Правилно преведено, това означава „Папурово море“. Едва в Новия завет срещаме твърдението, че това било Червеното море. В това време край Червеното море не е имало и няма папур, но в блатистите околности на лагуните и разливите папур наистина е растял и расте в грамадно изобилие.

Оттук трябва да изведем заключението, че библейският Ям Суф са именно Горчивите езера. При тия условия „чудото“ на Мойсей може да бъде обяснено без усилия. Израилтяните са вървели пеш и лесно могли да се промъкнат между блатата и разливите, като са използували плитките бродове и тесните провлаци от сушата. А египтяните със своите тежки бойни кули, увлечени в гонитбата, навярно са се заблудили в лабиринта от мочурища и затънали в калта. Може дори, както поддържа Библията, да са се издавили, защото там се надигали буйни северозападни ветрове, които носели огромни водни маси и неочаквано превръщали плитките места в коварни дълбочини.

Теория — както виждаме — напълно убедителна. За съжаление, тя има една слаба страна. Египтяните сигурно са познавали добре околностите на Горчивите езера с техните опасни клопки и не биха постъпили толкова лекомислено. В края на краищата египетската войска била предвождана от самия фараон и от неговите опитни в боевете командири; а тях мъчно бихме могли да обвиним в дилетантство и липса на предвидливост. Следователно налага се да потърсим някакъв друг начин за обясняване на „чудото“.

Между разните хипотези най-голямо признание е намерила смелата хипотеза на споменатия вече няколко пъти френски ориенталист Пиер Монте. Той излиза от предпоставката, че израилтяните, след като напуснали столицата на Рамзес, са се отправили право на север, а после са се движили по брега на Средиземно море към границите на Ханаан. Натъкнали се обаче по пътя на египетски укрепления и на съпротивата на крайморското население, което Библията погрешно нарича филистимляни, понеже филистимляните са навлезли в Палестина едва няколко десетки години по-късно. Следователно пречки са принудили израилтяните да завият остро към юг.

В Библията има бележки, които потвърждават този северен вариант на изхода. Така например Мигдол се определя там като град, който се намирал на най-северната точка на Египет. Археолозите намериха неговите развалини в Абу Хасан. В книгата Изход, глава 14, стих 2, четем: „Да свият и да се разположат на стан пред Пи-Хахират, между Мигдол и морето, пред Ваал-Цефон.“

Днес се знае, че Ваал-Цефон е бил важен център на ханаанския култ на божеството Ваал-Цефон, което име в превод означава „господарят на севера“. Гърците са го отъждествявали със Зевс Касиос. Неговото светилище се е издигало на хълма „Мои Касиус“, който се намира на тесния провлак между Средиземно море и езерото Сирбонис, по-късно наричано Пардавил.

Израилтяните вероятно са избрали стародавния често използуван път, който се е виел по брега на Средиземно море, и тесния провлак, който дели Средиземно море от езерото Сирбонис. От тоя път неведнъж са се ползували и римляните, а през шестдесет и осма година преди нашата ера по него Тит е превел своите легиони срещу разбунтувалия се еврейски Йерусалим.

Езерото Сирбонис се намира на няколко метра по-ниско от морското равнище и често изсъхва до такава степен, че може да се мине по неговото дъно пеш, а дори и с превозно средство. През владичеството на гърците в Египет там са се случили няколко катастрофи. Внезапни бури откъм Средиземно море прекъсвали тесния провлак и удавяли пътниците, които минавали по дъното на езерото, за да съкратят пътя си.

Въз основа на тия факти Пиер Монте е реконструирал хода на описаните в Библията събития. Израилтяните успели да преминат през тесния провлак и се приближили към източния бряг на изсъхналото езеро. В желанието си да обкръжат бегълците и да им пресекат пътя, египтяните са се спуснали галоп през сухото дъно на езерото. Когато се намирали в самия център на огромната паница, в Средиземно море избухнала неочаквана буря. Ураганът, който духал откъм север, носел пред себе си огромни вълни, които прекъснали тесния провлак и връхлетели върху египтяните. Езерото било дълго седемдесет километра и широко двадесет. Високият бряг, където биха могли да намерят убежище, бил твърде отдалечен, и те загинали в развилнелите се води.

Със собствените си очи видели внезапното унищожение на преследвачите си и не може да се чудим, че неочакваното си спасение приписали на чудотворната мощ на Мойсей. Израилските жени начело с пророчица Мариам с песни и танци изразили своята почит към Йехова и вожда си, който по тяхно убеждение заповядал на морето само с един знак на тоягата си.

Да преминем сега към друг въпрос от Петокнижието. Мойсей според Библията бил извел от Египет шестстотин хиляди мъже, без да се смятат жените и децата, или общо около два милиона души. Още при пръв поглед тая цифра изглежда силно преувеличена. Известният познавач на пустинния живот, чешкият пътешественик Алоис Мусил е пресметнал, че бедуинско племе от пет хиляди семейства при поход образува колона, широка двадесет и дълга повече от три километра. Колкото по-широка е колоната, толкова по-големи са възможностите за намиране пасища и вода, но едновременно расте и опасността от нападение от страна на враждебни бедуини. Мусил констатира, че е напълно изключено оазисите на Синайския полуостров да могат да изхранят два милиона израилтяни. А пък да се поместят всички в един лагер, както поддържа Библията, за това изобщо не може да става дума.

Съвременният човек, който знае колко голям е един двумилионен град, лесно ще си представи какво пространство би трябвало да заеме такъв стан.

Впрочем в по-късните си книги самата Библия дава много по-малки цифри. Така например Иерихон е бил превзет от само четиридесет хиляди израилски бойци, при все че, както знаем от текста, Мойсей е задължил всички племена да участвуват в заемането на Ханаан. През периода на владичеството на съдиите най-голямото племе е дало четиридесет хиляди въоръжени лица, а общото преброяване на населението показало, че тогава не е имало повече от половин милион израилтяни.

Откъде се е взела тази фантастична цифра? Някои учени смятат, че редакторите на Библията просто са направили грешка, че тук става дума за шест хиляди въоръжени мъже, при което, като се прибавят жените и децата, в резултат би се получила цифрата двадесет и пет хиляди души. Обърнато е също така внимание на еврейското съществително име „Елеф“; то означава не само цифрата „хиляда“, но също така „отряд, семейна група, поколение“. В резултат при такава интерпретация бихме получили още по-малка цифра — само шестстотин семейства. И изглежда, че последната цифра е най-близка до истината. В нейна полза говори и фактът, че в Египет две акушерки обслужвали всички израилски родилки.

Естествено такива слаби сили не биха били способни да превземат Трансйордания и Ханаан. Затова се предполага, че през четиридесетгодишното им пребиваване в пустинята израилтяните са се обединявали с други племена, между които и с много сродните им кенити, които представлявали етническа клонка от амаликитите.

Ние не си даваме сметка колко корав живот имат понякога някои легенди. В това нещо по доста неприятен начин се е убедил израелският министър-председател Бен Гурион. През 1960 г. той изразил публично възглед, че според неговите пресмятания Мойсей е имал грижата да изхранва шестстотин души, а не два милиона. Това предизвикало небивало възмущение всред ортодоксалните представители в израелския парламент и Бен Гурион за малко не бил принуден да си даде оставката.

Въпросът за цифрата, която дава Библията за израилските емигранти, е все пак в същност от малко значение. Същото обаче не може да се каже за събирането и произхода на законите в Петокнижието. Дори до XIX век е доминирало гледището, че автор на най-стария сборник на еврейските закони, тъй наречените книги на съюза, е бил самият Мойсей. Между това съвременните методи на анализ на текста с абсолютна сигурност доказаха неоснователността на този възглед. Днес мъчно може да се отрече твърдението, че правните и религиозни постановления, събрани в Петокнижието без никакъв ред, произлизат от различни епохи и че представляват резултат на многовековна еволюция на древната правна мисъл.

Строгостта на някой постановления говори за техния много стар произход. Към тях принадлежи между другото проповядваният от Библията принцип: „Око за око, зъб за зъб, ръка за ръка, крак за крак.“ В много случаи се предвижда смъртно наказание чрез убиване с камъни, освен това се изтъква едва ли не робското положение на жената.

Един от примерите на тая варварска суровост е постановлението, според което, в случай че вол убие човек, а собственикът, като е знаел, че този вол е опасно животно, не се е справил с него — подлежат на убиване с камъни както животното, така и собственикът му.

От друга страна, в Петокнижието срещаме закони, които са удивително хуманни. Това се отнася преди всичко до робите и робините; те веднага ставали свободни, ако собственикът им е извадил око или зъб. Законите също така защищавали вдовиците, сираците и бедните срещу онеправдаването им от страна на богаташите и лихварите. Ето някои други примери, които в Библията гласят буквално по следния начин:

„Не търси отмъщение, нито ще помниш злото, нанесено от съседите ти: ще обичаш приятеля си, както самия себе си.“

„На вдовицата и сирачето няма да вредиш.“

„Ако дадеш пари в заем на някого от моя беден народ, който живее с тебе, няма да го натискаш за връщането като бирник, нито ще търсиш лихва.“

„Към пришелеца ще бъдеш любезен: защото вие познавате душата на пришелците, понеже сами бяхте пришълци в египетската земя.“

Законите на Петокнижието са предимно отражение на обществените отношения през периода, когато израилтяните били възприели вече в Ханаан заседнал начин на живот и са се занимавали със земеделие или занаяти. Следователно те не са могли да бъдат създадени през време на чергарските пътувания през пустинята, което значи, че Мойсей не е могъл да бъде техен автор. Те предполагат съществуването на обработваема земя, лозя, градини, села, общински кладенци и градчета. Ред постановления, които се отнасят де религиозната практика, ритуалните предписания и задълженията на гражданите към свещениците, са от още по-нова дата, защото те се свързват тясно с теократичния строй, който бива въведен в Йерусалим едва след връщането от вавилонското робство. С една дума тъй наречената Книга на завета[3] ни дава картината на еволюцията на израилтянското законодателство от епохата на съдиите до времето на Ездра.

Доказано е освен това, че най-старият сборник от израилски закони от Книгата на завета е пригодяване на заемки от законодателствата на други древни народи. Германският учен А. Алт в труда си Die Ursprünge des israelischen Recht открил в него зависимост от кодекса на Хамураби, както и от хетското, асирийското, египетското и ханаанското законодателство. Дори Десетте заповеди не са оригинална творба на израилтяните. Италианският историк Джузепе Рикоти, автор на „История на Израил“, си направил труд да сравни подробно няколко древни текста и в Десетте заповеди открил поразителна аналогия с египетската „Книга на умрелите“, както и с вавилонския богослужебен текст Шурп. Както излиза от това сравнение, израилтяните и в това отношение са се ползували от наследството на Месопотамия и Египет.

Сега минаваме към най-интересния проблем от нашите разсъждения, а именно към въпроса кой е бил Мойсей като творец на еврейската религия? Учените, които са се посветили на изследването на тоя въпрос, дошли до направо сензационни заключения. Ще се опитаме да представим техните възгледи възможно най-ясно и кратко, като се ограничим с най-съществените елементи на техните разсъждения.

Знаем вече, че според библейския разказ Мойсей е прекарал четиридесет години изгнанически живот сред мадиамците. Те са били родствено на израилтяните племе. Библията показва техния произход от Мадиам, един от синовете на Авраам от неговата втора жена Хетура. Те са били заселени на изток от Акабския залив в днешна Арабия. Мойсей се е чувствувал там като у дома си и дори взел за жена една от дъщерите на техния свещеник Иотор. В страната на мадиамците, в подножието на вулканичната планина Ор, на Мойсей се явил Бог за пръв път под името Йехова. В книгата Изход 6, 2-3 в превода от еврейски четем: „Аз съм Господ, аз се явявах на Авраам, Исаак и Иаков с името Ел Шадаи[4], но не им бях познат под името Йехова.“ В Петокнижието наистина се срещаме с името Йехова и в по-раншните глави, но сега вече знаем, че там са го сложили много по-късно компилаторите на светото писание.

Много учени предполагат, че Йехова е бил богът на войната на мадиамците и че Мойсей е станал негов почитател. Когато се върнал в Египет, той се заел с мисията да разпространява неговия култ между израилтяните, при което най-ревностните и най-сигурни привърженици на учението си намерил в Левиевото коляно, към което принадлежал сам. С това се обяснява особената роля, която определил на левитите в живота на израилския народ. Наистина той ги изключил от подялбата на Ханаанската земя, но и ги освободил от грижата за тяхното съществуване, като им дал право да прибират десятък за издръжката си. Те изпълнявали в храмовете службите на свещеници, пазачи, чиновници, певци и помощници на свещениците.

Тази извънредна и надплеменна роля свидетелствува, че те е трябвало да бъдат мисионери на иеховизма всред народа, който лесно се увличал по идолопоклонството, по култа на египетските и ханаанските богове. Защото току-що приетият иеховизъм от мадиамците още не бил пуснал дълбоки корени в израилските души, израз на което били толкова честите случаи на отстъпване от него както по време на пътуването през пустинята, така и в самия Ханаан. В подножието на планината Синай народът искал да се върне към старите си богове. Тогава Аарон установил култа на златния телец. Този телец — това е презрително определение на бика Апис, чийто култ според Библията израилтяните упражнявали някога в Египет. Тук в сметка са могли да влизат и ханаански влияния.

Проблемът за левитите е доста сложен и пълен със загадки. Някои учени изразяват предположението, че левитите не са представлявали отделно племе, а свещеническа каста в Кадес. В документите, намерени в арабското селище Ел-Ол, което се намира на изток от някогашната територия на мадиамците, жриците на божеството Вад се наричали „лв“, а жреците „лвт“. От тия думи предполагат, че произхожда названието „левит“. Мойсей се оженил за дъщерята на мадиамски свещеник и приел неговата религия, а после сам станал свещеник или „левит“. По-късно начело на група свещеници-левити заминал за Египет, за да обърне сънародниците си в иеховизъм. Следователно той е бил нещо като мисионер между израилтяните, които признавали египетските богове.

Тази хипотеза фрапира, но за съжаление се позовава на твърде несигурни основания, за да бъде приета без възражения. Още повече, че по този въпрос съществува и друг възглед. Има учени, които са обърнали внимание на факта, че названието „леви“ е близко до еврейската дума, която означава змия (по арабски „лаха“ — вия се, извивам се). Първоначалният елемент на „леви“ се крие между другото в названието на митичното чудовище Левиатан. Освен това е установен знаменателният факт, че левитите често носели имена, които в корена си съдържат понятието змия.

Какво е заключението от това? Според тази теория левитите били в Египет почитатели на бога на змията и неохотно се разделяли от този си култ. Археологическите разкопки показват, че култът на змията е изтраял в Палестина още няколко века и имал много последователи между израилтяните. В светлината на тия открития става разбираем загадъчният епизод, когато Мойсей издига в стана фигурата на змията, за да възвърне здравето на хората, ухапани от отровни змии. Навярно това са искали левитите, понеже били убедени, че бедствието е изпратил богът-змия за наказание, че са отстъпили от него. Под техен натиск Мойсей е трябвало да се съгласи на компромис покрай култа на Йехова да се упражнява и старият египетски култ. Такива синкретични компромиси не са били рядкост в другите религии, не били рядкост и при израилтяните. Като пример тук може да служи цар Соломон: наистина той отдавал почит на Йехова, но едновременно заповядал да бъдат сложени в Йерусалим и идолите на ханаанските божества.

Въпреки големия си морален авторитет и ореола на светост Мойсей не е избягнал тежкия укор от страна на огорчените йеховисти, че е замърсил еврейската религия, като е позволил култа на змията. Това се вижда ясно от четвърта книга на царствата 18,4. Там четем, че юдейският цар Езекия (721–693 пр.н.е.) „унищожил медната змия, която Мойсей бе направил, защото дори до ония дни израилевите синове й кадяха и я наричаха нехуазан“.

От този стих можем да заключим две неща: 1. хипотезата, според която левитите били почитатели на змията, е много правдоподобна; 2. култът на змията се е запазил в Ханаан повече от 500 години, като се е основавал на одобрението на самия Мойсей.

Мойсей е смятал страната на мадиамците за свое второ отечество. Той прекарал там четиридесет години от живота си и се свързал с тая страна чрез брак с изтъкнато жреческо семейство. Следователно би било глупост, ако не доведеше египетските израилтяни направо при своите изпитани приятели и роднини. Само у тях, а не другаде могъл да очаква добър прием и помощ за осъществяването на плановете, които си набелязал.

И наистина ние притежаваме известни доказателства, които потвърждават, че той наистина се е отправил за там, а не за Синайския полуостров, че Ор, а не Синай е бил мястото за сключване на съюза с Йехова. Когато през годините на изгнаничеството си Мойсей се намерил в подножието на мадиамската планина, Йехова му дал следното поръчение: „Кога изведеш (моя) народ от Египет, вие ще извършите служба богу на тая планина“ (Изход 3, 12). От тия несъмнено апокрифни думи излиза съвсем сигурно, че еврейската традиция чак до епохата на компилаторите на светото писание е смятала Ор за свещената планина на съюза. Другояче не може да се обясни този стих.

Не може да се отмине и още един аргумент по този въпрос. В Библията четем буквално: „А планината Синай беше цяла в дим, защото Господ беше слязъл върху нея в огън, и се издигаше от нея дим като дим от пещ, и цялата планина силно се тресеше. И тръбният глас ставаше все по-силен и по-силен. Мойсей говореше, а Бог му отговаряше с глас.“

Това е явно описание на вулканична планина, на огън и гръмотевици, които израилтяните взели за свръхестествено богоявление. А знае се, че на Синайския полуостров никога не е имало вулкани, обаче от източната страна на Акабския залив, следователно на мадиамска територия се издига верига от вулканични планини, които наистина са угаснали отдавна, но по времето на Мойсей са действували още.

Ние още много пъти ще си зададем безкрайно интригуващия въпрос: дали Мойсей е бил монотеист в точния смисъл на тая дума? Отговорът не е лесен. Преда всичко, защото не сме в състояние да установим до каква степен свещениците, по-късни компилатори на Библията, са извършили ретуш в библейския текст, за да представят Мойсей като монотеист.

Не може да се отхвърли вероятността, че в тоя несъмнено голям деец и мислител са кълнели монотеистични идеи. Впрочем в това отношение той не е бил сам.

Въз основа на клинообразни документи американският ориенталист Елрайт е изтъкнал, че през периода от 1500 до 1200 г. пр.н.е. в страните на Западна Азия са се появили монотеистични тенденции. Тази обща интелектуална атмосфера могла да се отрази върху Мойсей особено силно, защото той е бил образован човек и сигурно живо се е интересувал от всички нови идеи в областта на религиозното и философското мислене.

Вероятно обаче най-силно влияние е оказал върху него египетският фараон Ехнатон, проповедник на монотеизма и творец на религията на бог Атон, почитан като бог на слънцето.

Мойсей изучил „мъдростта на Египет“ в Илиополис и следователно не е изключено неговата религиозна доктрина да се намира в някаква връзка с култа на Атон.

Ехнатон е владичествувал през годините 1377–1358 пр.н.е., следователно горе-долу сто години преди Мойсей. След смъртта на фараона жреците на Илиополис преследвали жестоко последователите на новия култ и довели до неговото изчезване. Днес обаче благодарение на откритията в разкопките знаем, че дори до XIII век пр.н.е. са съществували тайни секти на Атон. Към тях са принадлежали предимно образовани хора, защото само на тях харесвала абстрактната концепция за един бог, творец на света и милостив покровител на човечеството, както и простотата на култа и неговият благороден морален кодекс.

Следователно Мойсей е могъл да се срещне по някакъв начин с тия сектанти и дори да е вземал участие в техните тайнствени обреди в чест на бога на Слънцето Атон. Сигурно обаче е знаел, че богът на Ехнатон е представлявал твърде интелектуална концепция, извънредно трудна за простите хора, за да може да се приеме от широките израилтянски маси. Затова бил принуден да тръгне по пътя на разни компромиси, за да успее да инжектира в тях поне наченките на монотеизма. За тази цел решил да заговори на суеверното им въображение, като им се представи за чудотворец, а в своите чародейски практики се е ползувал както от тайните знания, които е получил в египетския храм от жреците, така и от опита, придобит у мадиамците в пустинята.

Знаем вече, че той се е мъчил да примири култа на змията с иеховизма. Неговият бог не е невидимо същество, а придобива всички атрибути на мадиамския бог на войната. Концепцията за този бог е също така примитивна, както са били примитивни умовете на израилтяните. Йехова в Петокнижието напомня извънредно живо бедуинския вожд с всичките му качества и недостатъци. Той винаги вървял начело на израилската колона, живеел в шатра в стана, командувал войските през битките и бил толкова невъздържан в гнева си, че се случвало да убива хиляди хора, ако се противопоставели на волята му. Освен това притежавал типичните добродетели на пустинните номади. Воювал безогледно с безнравствеността, грижел се за чистотата на стана и заповядвал израилският народ да бъде гостоприемен за чужденците, милостив за бедните и добър към военнопленниците. Дори взел животните под свое покровителство против жестоките хора.

Ако теорията за влиянието на Ехнатон върху религиозните възгледи на Мойсей има изключително спекулативен характер, тогава може да се посочат други неопровержими египетски влияния. Така например у евреите не е съществувала особена каста на жреци. Тя просто не могла да се помести в патриархалния строй на еврейските номади, а от страна на израилтяните, заселили се в Госен, вероятно са били извършвани богослужения в чест на египетските богове. Едва Мойсей е въвел отделна каста от свещеници начело с първосвещеник. Като осиновен син на царска дъщеря той бил в тесен контакт с институцията на египетските жреци и разбрал до каква степен тя е подпора на властта и фактор, който нивелира многобройните провинциални партикуларизми край Нил. Той се възползувал от тези наблюдения по време на пътуването за Ханаан, за да преодолее живия още всред израилтяните племенен инстинкт и да създаде от тях монолитна обществена организация. Циментът трябвало да бъде специалната каста от свещеници начело с Аарон, каста надплеменна, облечена с власт, на която се признават разни привилегии и тя се легитимира с авторитета на Йехова. Както свидетелствува между другото бунтът на Кор, израилтяните не са позволили да им бъде наложена новата власт без съпротива и протест. Защото заедно с въвеждането на теократичния строй са се задълбочавали класовите различия, създавали се специално привилегировани обществени слоеве.

Египетското влияние за установяването на свещеническата каста става още по-видимо в описаните в Библията богослужебни одежди, които са почти точно копие на облеклото на жреците в Илиополис. Разликата се е състояла главно в това, че израилските свещеници носели бради противно на египетските жреци, които бръснели главите и лицата си. В тоя единствен случай Мойсей, изглежда, не е посмял да скъса със стародавния семитски обичай.

Също така и ковчегът на съюза е заемка от египтяните. Жреците в Илиополис и Тива са носели през време на процесиите малки кутии, които съдържали някакъв предмет на култа. Нещо по-интересно, тия кутии били закривани от крилата на два гения или духове-покровители. От това излиза, че дори херувимите, които украсявали ковчега на съюза, са от египетски произход.

Струва си тук да отбележим като нещо изключително интересно, че ковчегът на съюза и шатрата-скиния израилтяните са заели пък от бедуинските племена. Един барелеф от римската епоха, намерен в развалините на Палмира, представлява камила, която носи на гърба си малка свещена шатра. Следи от този египетско-израилтянски обичай са се запазили дори до наше време. Например бедуините от племето рувала, които чергаруват в сирийската пустиня, носят със себе си върху камила странна кутия, направена от пръчици и покрита с птичи пера. Тази своеобразна кутия се нарича маркаб или ковчег на Исмаил и представлява нещо като свещено знаме на племето.

В библейския текст може да се срещнат ред други примери на египетски влияния. Да си припомним тук случката, когато Мойсей закрива лицето си със завеса, а в знак на светост на главата му се появяват рога. Но и египетските жреци в даден тържествен момент на религиозен обред в храма или при обявяване на някакво предсказание са си закривали лицата с воал. А рогата представляват частична реминисценция от египетския култ на бика Апис, който, както свидетелствува епизодът със златния телец, бил оставил дълбоки следи в душите на израилтяните. Тия следи имали този резултат, че рогата си останали за тях символ на светост. Рогатият Мойсей в библейския разказ — това е богопомазаник, осиян от блясъка на божествената тайна. Такъв именно навъсен и надменен Мойсей с рога на главата е представил Микеланджело в гениалната си статуя.

В същност няма защо да се чудим, че Мойсей се намирал под силното влияние на Египет и бил посветен във всички египетски знания. Неговото име (по еврейски Мошех) не е от израилтянски произход и етимологично произлиза от угаритското м-в-ш, което означава новородено дете, или от египетския глагол мси — раждам. В гръцката му форма го срещаме в имената на много фараони, като например в името Тутмозис, което означава: дете на бог Тот. Поради тия съображения някои учени са изразили предположение, че Мойсей е бил египтянин, който като преследван изгнаник се е присъединил към еврейските племена и постепенно е поел тяхното водачество.

Казахме, че религията на Мойсей е била своего рода синкретизъм, в който са се стопили стародавните еврейски вярвания от периода на патриарсите, мадиамският култ на бога на войната, както и религиозни обреди и представи на Египет. Не бива да се забравят също сериозните месопотамски и ханаански влияния. По тоя начин Мойсей е създал синтеза, която станала творческа основа за по-късния етичен монотеизъм на еврейските пророци.

В историята на изхода непрекъснато срещаме неща, които ни карат да се замислим. Особено интригуваща е фигурата на Исус, наследника на Мойсей и завоевателя на Ханаан — лице, загадъчно във всяко отношение. Както вече знаем, откривателите на Иерихон твърдят решително, че тази крепост е станала жертва на някакви нашественици в XIV век пр.н.е., т.е. горе-долу сто години преди идването на египетските израилтяни. Следователно Исус не е могъл да бъде неин завоевател.

Някои библейски изследователи, и то много изтъкнати, се опитват да разрешат тая дилема по необикновено поразителен начин. Тяхната хипотеза се свежда до следните аргументи:

През цялата си история еврейският народ се е делил на две явно отделни групи: на израилтяни, които са заемали северната област на Палестина, и на иудеи, заселени в южната част на страната. Между двете групи е царял дълбок антагонизъм. Само през относително кратък период от време те са се обединили в една държава, и то само по принуда, през времето на владичеството на Саул, Давид и Соломон. Веднага след смъртта на последния цар те се разделили на две отделни държави, които воювали с такава ожесточеност помежду си, че нямали скрупули да сключват съюзи дори със своите общи вековечни врагове. Северните израилтяни си построили нова столица, Самария, докато Йерусалим останал столица на иудейската държава.

Предполага се, че този антагонизъм не е бил вследствие само на съперничеството между две царски династии, които са управлявали в двете държави, но че причината се е криела много по-дълбоко, в някакви етнически различия.

Как да се обясни това различие? Отговорът може би се крие в табличките с клинообразно писмо, които са били изкопани в развалините на столицата на Ехнатон в днешното арабско селище Тел ел-Амарна. Това е дипломатическа кореспонденция от XIV век пр.н.е., в която ханаанските васали на Египет съобщават на фараона, че техните държавици са обезпокоявани от нападенията и грабежите на някакви пустинни племена, наричани хабиру. Ако под това название се крият евреите, както смятат някои учени, ние бихме имали в тия писма доказателство, че еврейските племена са нахълтали в Ханаан още сто и петдесет години преди египетските израилтяни. Поразителен е още и фактът, че за помощ в борбата с нашествениците молят такива васали като градовете Мегидо, Гезер, Ашкелон, Лакиш и Йерусалим (Урусалим). Всред тях не се споменават градовете Сихем, Силох, Гибеах, Миспах и Иерихон. Защо? Дали те по онова време са били вече завладени от евреите? Нещо повече, в едно от писмата е споменат някакъв началник на племе Иешуа. Тук се явява въпросът, дали той не е случайно нашият познат от Петокнижието?

Американският ориенталист Пауъл Дейвис заедно с някои други учени прави оттук заключението, че някаква част от евреите или е напуснала Египет още сто и петдесет години преди Мойсей, или пък е нахлула в Ханаан от изток и между другите градове е разрушила в XIV век Иерихон под водачеството на друг непознат нам Исус.

Предполага се, че този антагонизъм не е бил следствие само на съперничеството между две царски династии, които са управлявали в двете държави, но че причината е в това, че само левитите, както и Мойсей са имали типично египетски имена, като например Финеес, Хур, Хофни, Пазур, Отиел, Мерари и Кашир. В пустинята към тях са се присъединили и други племена, което им дало възможност да си създадат въоръжена сила, способна да побеждава. Левитите обаче въз основа на произхода си от Египет и общата кръв с Мойсей са запазили в това сборище от племена своето положение на управляваща и привилегирована класа.

В светлината на тия факти положението в Ханаан става разбираемо. Северната част на страната била населена от потомци на ония евреи, които никога не са били в Египет или са го напуснали толкова отдавна, че вече не го помнели. Те възприели културата на ханаанците и станали почитатели на техните богове. А южната част на страната, или Иудея, заели египетските израилтяни. Двете групировки делели толкова дълбоки различия в традициите, обичаите и религиозните вярвания, че стотиците години съседство и политическа общност не успели да ги изгладят. Оттук антагонизмите и братоубийствените борби, които накрай донесли нещастие и гибел за израилтяните.

Израилтяните от северната част на Ханаан имали свой народен герой на име Исус. Някога той бил техен победоносен вожд и завоевател на Иерихон. А жителите на юга почитали Мойсей, своя велик вожд, законодател и пророк.

По-късно, през епохата на държавното обединение, при владичеството на царете Саул, Давид и Соломон, йерусалимските жреци се възползували от хегемонията на Иуда, обявили война на ханаанските богове и се мъчели да наложат на населението от северната част култа на Йехова като единствена държавна религия. Тази борба на иеховизма с Ваал и Астарта изпълва голяма част от библейските разкази и била съществена причина за много трагични събития.

В стремежа си да засилят държавата и монархията, както и да запазят хегемонията на иудеите над останалата страна, жреците ликвидирали всички светилища в Ханаан и направили от йерусалимския храм единствен център на култа на Йехова. Освен това те се стремели към елиминиране на различията в традициите и културата на двете групи население, за да доведат до тяхното духовно обединение. За тази цел слели в една фабулна нишка двата различни цикъла от народни предания: северния цикъл за Исус и южния цикъл за Мойсей. В така комбинирания разказ Исус естествено заел второ място след Мойсей като негов помощник и наследник. Заедно с Исус потомците на египетските израилтяни съвсем естествено са приписали и заслугата за превземането на Иерихон. Новата версия успяла да се наложи поради това, че северното царство на Израил било покорено и опустошено от асирийците. Тогава Иудейската държава станала единственият наследник и продължител на народната традиция, докато северното население, избито или откарано в робство, в същност престанало да съществува.

Щом според тази хипотеза (винаги трябва да се помни, че целият този комплекс от аргументи е основан на предположения) въпросът за Исус изглежда така, няма да бъдем изненадани, ако узнаем, че и с Аарон: работата не е нещо в ред. В най-старите части на Петокнижието той изобщо не се явява. А в текстовете от по-сетнешен произход играе по-скоро второстепенна роля. В тая липса на последователност се крие следната алтернатива: или Аарон е исторически действителна фигура и в такъв случай не е могъл да бъде брат на Мойсей и провъзгласен от него за първосвещеник, или пък е изцяло измислен от библейските разказвачи.

Споменатият вече американски ориенталист Пауъл Дейвис по фрапиращ начин търси изход от тая дилема. Той твърди, че установеният от Аарон култ на бика се основава на истински събития. Северните еврейски племена почитали бика в продължение на стотици години най-напред като бог на плодородието, а по-късно през периода на експанзията на иудейските влияния — като символ на Йехова. След откъсването си от Иудея царят на Израил Иеровоам повишил значението на тоя култ, като издигнал статуи на бика във Ветил и Дан. Дейвис предполага, че Аарон е бил някога изтъкнат първожрец на тоя култ и че тамошната каста от жреци го е почитала като свой родоначалник.

Явява се сега въпросът, защо авторите на библейската компилация са въвели Аарон в своя разказ като брат на Мойсей и пръв първосвещеник на Йехова. Защото в същност жрецът на северния култ на бика би трябвало да бъде заклеймен. И наистина в представянето на Аарон като човек слаб, който под натиска на тълпата се съгласява в отсъствието на Мойсей да изпадне в идолопоклонство, несъмнено се преплита нотка на враждебност. Вече самият факт, че в светите книги се отбелязва този драматичен инцидент, е многозначителен, защото свидетелствува, че между израилтяните не е бил затрит споменът за произхода на Аарон и за ролята му в северния култ на бика. Описанието на танца около златния телец бил последният рефлекс на този спомен.

Тези подробности в Библията, които правят впечатление, са послужили на Пауъл Дейвис като основа за конструирането на интересни изводи. Първоначално — казва той — свещеници на Йехова са могли да бъдат само потомци на Леви. Те действували не само в територията на Иудея, но и в северната част на Ханаан, където изпълнявали задачата на мисионери на Мойсеевата религия всред тамошните еврейски племена. Но освен левитите там действувала и друга каста от свещеници, които почитали Йехова под формата на поклонение на бика и правата си мотивирала със своя произход от великия първосвещеник Аарон. По тоя начин се оформили две отделни свещенически корпорации, които имали свои собствени традиции и собствен произход и си съперничели помежду си.

От момента на упадък на северната държава на Израил свещениците се стремели да монополизират култа в Йерусалимския храм. В резултат били ликвидирани всички култови центрове в Ханаан, а на съответните свещеници било признато правото да извършват свещенически функции в Йерусалим. Естествено свещениците станали извънредно много, та поради това само на най-изтъкнатите и най-влиятелните била призната тази привилегия, а обикновената маса били принизени до прислужници в храма. По този начин повечето левити загубили свещеническото си достойнство и заели по-ниско стъпало в йерархията, като получили помощническа служба.

Това радикално прегрупиране не минало без борба. Отгласи от тия конфликти се виждат в записания няколко века по-късно разказ за бунта на левитите Мариам и Аарон. В книгата Числа 12, 2 четем: „Само на Мойсея ли говори Господ? Не говори ли той и нам?“ Редакторите на Петокнижието естествено са се мъчили да изтъкнат, че новата свещеническа корпорация произхожда от избора лично на Йехова. Като доказателство привеждали чудесата, които били имали за цел да потвърдят този избор. Жезълът на Аарон цъфнал и родил бадеми, левитите били погълнати от земята, а Мариам заболяла от проказа. Само Аарон не бил наказан. Лесно е да се разбере защо. Защото не е било в интереса на някои свещеници авторитетът на техния родоначалник и пръв първосвещеник, от когото произхождали правата им, да бъде по тоя начин засегнат в очите на простолюдието. Йехова простил на Аарон направената грешка, понеже предварително му бил определил важна роля всред последователите си.

Новата свещеническа каста се формирала окончателно в резултат на компромис между елита на южните левити и северните ааронисти. Но те трябвало да оправдаят привилегированото си положение пред недоволните обикновени свещеници. Не е могло да се позовават на традиционните права на левитите, щом повечето от левитите били лишени от тия си права. Освен това в новосъздадената каста била приета свещеническата аристокрация от северните области на Ханаан, която не е могла да се легитимира с каквато и да била родственост с левитите.

От тия трудности бил намерен много остроумен изход. В Петокнижието била лансирана версията, че Аарон бил брат на Мойсей и от него провъзгласен за пръв първосвещеник на Йехова. Като му дали толкова голям авторитет, свещениците обосновали привилегиите си с това, че са негови наследници по права линия. По този начин се мъчели да санкционират пред очите на онеправданите левити своето специално положение в религиозния живот на народа. В резултат първосвещеникът на култа на бика бил въведен в разказа за изхода, при все че никога не е имал нищо общо с Мойсей и е живял в друга част на Ханаан и в друга епоха.

Както виждаме, в Петокнижието се срещаме с много загадъчни събития и проблеми. Дори смъртта на Мойсей има в себе си нещо, което навежда към разнородни предположения. Библията говори, че той бил умрял на моавитската планина и не се знаело къде е погребан. Следователно великият вожд на народа, законодателят и пророкът загива безследно; не е съществувала и не съществува негова гробница, която благодарният народ би могъл да обгради с култ! Това е нещо изключително необикновено и колко интригуващо!

При търсенето разрешение на тази необикновена загадка някои учени са обърнали внимание на факта, че в стародавните митологии народните герои много често гинат при тайнствени обстоятелства. Достатъчно е тук да споменем само Херкулес, Тезей и сина на Коринт Белерофонт. Илия и Ромул например изчезват в небето на огнени колесници, а Едип — в свещената гора на Евменидите, неумолимите богини на отмъщението.

Не всички изследователи обаче виждат в библейската версия един от типичните примери на обграждане с митове фигурата на Мойсей. В обстоятелствата, при които е свършил животът му, те търсят по-скоро следа от някакви действителни, много трагични събития. Ще представим накратко разните хипотези, които са изтъкнати досега.

В Петокнижието намираме загадъчно споменаване за някаква вина на Мойсей. Тя трябва да е била не много обикновена вина, щом за наказание Йехова му отказал щастието да стъпи заедно с израилския народ на ханаанска земя, което е било цел на живота му. Известни алюзии в библейския текст подхвърлят, че тази вина си позволил в Кадес. Тя може би се е състояла в това, че поради неговата небрежност израилтяните са се отпуснали в задължението си да принасят жертви на Йехова и дори изоставили ритуала на обрязването.

Естествено може да се подозира, че версията за вината и наказанието са създали по-късно иудейските свещеници, та с примера за Мойсей да покажат колко тежки последствия очакват ония, които не се съобразяват със законите и предписанията на Йехова. Не е обаче изключено творец на тази версия да е самият еврейски народ и традицията да я е предавала от поколение на поколение в продължение на векове. Може би по този начин израилтяните са изразили някакво подсъзнателно недоволство от Мойсей, някаква престаряла претенция, но едновременно и са направили опит да оправдаят и собствения си начин на постъпване.

Какво недоволство е могло да бъде то и какъв начин на постъпване? Както си спомняме, отношенията между израилтяните и Мойсей съвсем не са били някаква идилия. Много пъти са ставали страшни неща. За пример ще споменем тук честите конфликти и кървавите кланета, в които са губели живота си много хиляди души. Техният причинител бил сам Мойсей, който е наказвал с необикновена суровост и фанатизъм всяка проява на непослушание, всяко отстъпление от Йехова. Всичко това трябва да е оставило дълбока, незараснала рана в душите на израилските поколения.

Във връзка с тези факти всред някои изследователи на Библията се е създало рискованото предположение, че през време на размириците от страна на израилските идолопоклонници през моавитския престой Мойсей е бил убит и погребан в общ гроб заедно с другите убити.

Привържениците на тази странна теза привеждат няколко обстоятелства, които наистина ни карат да се замислим сериозно. Преди всичко от библейския текст излиза несъмнено, че през последния период от живота си Мойсей се радвал на добро здраве. Наистина тогава той е бил вече много стар, но, както четем в книгата Второзаконие 34, 7, „… зрението му не бе отслабнало и силата му не бе отпаднала“. Забелязано е също, че около смъртта на Мойсей се чувствува някакъв заговор на мълчание. Това е като че ли един от много малкото случаи, когато смъртта на велик народен гений се описва по толкова лаконичен начин. Човек не може да се противопостави на впечатлението, че първоначалното и подробно описание е било просто отстранено от текста, че редакторите са решили да скрият някои подробности, които биха представлявали дисонанс в композирания образ на Мойсей. Според някои библейски изследователи мъгливи алюзии за такава именно съдба на Мойсей може да се намерят в съчиненията на пророците Осия и Амос, както и в псалм 106.

В очите на съвременниците си Мойсей е бил деспот, но следващите поколения са осъзнавали все повече огромните му заслуги към еврейския народ и неговия гений. С течение на годините по следите на неговата реабилитация се е извършвал и процес на обграждане на личността му с ореола на митовете и чудесата. Трудно е било този образ да се съгласува с насилствената му смърт; тогава вината и неблагодарността на неговия народ биха били твърде, драстични, твърде угнетителни за потомството. Затова се е създала версията, че Мойсей е умрял от естествена смърт, че по този начин Йехова го наказал за някакви грехове, или, с други думи, израилевият народ не носи отговорност за смъртта му, защото сам Бог е причина да свърши животът му на самия праг на Обетованата земя.

Естествено тази ефектна теория може да бъде приета или отхвърлена, защото е изведена от доста несигурни предпоставки. Тя е пример за това, колко малко в същност знаем за Мойсей и колко тайнствена е неговата личност. Въпреки всичко обаче можем да приемем за нещо повече от сигурно, че наистина е живял велик вожд на име Мойсей, който е извел израилския народ от египетското робство.

В предаваната от поколение на поколение традиция живелият в далечните времена вожд постепенно е ставал символ на борбата за народна независимост. Постепенно все повече са се изтривали реалните черти на историческата фигура. И, както може да се приеме, че Мойсей наистина е живял, също така е сигурно, че в малко подробности той е приличал на оня Мойсей, какъвто ни го е представил Старият завет.

[1] Когато този откъс от книгата ми излезе в седмичника „Около света“, получих няколко писма от читатели, които ми обърнаха внимание върху противоречието между горното твърдение и писаното от В. Х. Бултон в книгата му „Вечността на пирамидите и трагедията на Помпей“. Авторът привежда едно писмо, което археологът Е. Смит публикувал през 1929 г. в лондонския вестник „Таймс“. Там той пише, че мумията на фараона Мернептах, впрочем насечена от крадци по гробовете, носела „белези на инкрустация от солни кристали“, което било доказателство, че фараонът наистина се е удавил в морето. Преди всичко трябва да се обърне внимание на странния факт, че тази важна подробност е била публикувана тридесет години след откриването на мумията. Освен това по-новата наука отхвърли това доказателство поради следните причини. Останките на фараона са били балсамирани, а дълготрайният и комплициран процес на балсамирането сигурно трябва да е отстранил всички, дори най-малки следи от морска сол. Ако наистина по мумията са намерени солни кристали, те могат да произхождат от други източници. Трябва да се има пред вид, че Мернептах заедно с други фараони е бил пренесен от първоначалната си гробница в обща катакомба. — Б.а. ↑

[2] През IV век от нашата ера свети Йероним е направил превод на Стария завет на латински. Този превод бил наречен Вулгата (Вулгата — от вулгатус — разпространен). Якуб Вуек превел Стария завет на полски от Вулгата. — Б.а. ↑

[3] Петокнижието. — Б.пр. ↑

[4] Бог всемогъщи. — Б.пр. ↑

Исус и съдиите

Иерихон: предна крепост на Ханаан

Израилският народ се съобразил с последната воля на Мойсей и предал ръководството на своите работи в ръцете на Исус Навин, който си спечелил славата на добър вожд в сблъскванията с пустинните племена и във войните за превземането на Трансйордания. Впрочем и нуждата на момента изисквала избраният да бъде човек, който разбира от военния занаят, защото нему предстояла задачата да превземе Ханаан. Исус Навин си давал сметка, че ще трябва да руши скалните бастиони на ханаанските владетели и да си премери силите с техните въоръжени сили, обучени отлично и снабдени с бойни колесници. Затова решил да стегне дисциплината в собствените си части. Досега те воювали безредно, по обичая на пустинните орди, и твърде лесно попадали в анархистични настроения. А шансове за победа имала само редовна армия, безусловно подчинена на заповедите на един вожд, а не всенародно опълчение под предводителството на дванадесет племенни шейхове. Големият авторитет, който си спечелил Исус в битките, докато Мойсей бил още жив, му дал възможност за кратко време да постигне поставената си цел. Скоро била създадена четиридесетхилядна армия, в която царяла строга дисциплина. Никой вече не смеел да ръмжи и да се бунтува срещу заповедите на Исус Навин; дори най-дребните опити за непослушание подлежали на смъртно наказание. Когато вече разполагал с това средство за воюване, с което могъл да маневрира правилно, Исус завел народа си на източния бряг на Йордан и се разположил на лагер в Авел Ситим. Отвъд реката в просторна палмова гора се виждали стените и крепостните кули на Иерихон. Крепостта гледала надменно към стана на пустинните орди, които мечтаели за плячка и завоевания. Не за пръв път вълните на нападателите от изток са се разбивали в стените й и после се отливали обратно към далечните си поселища. Иерихон от векове стоял несломим на стража при входа на Ханаан. Исус бил достатъчно опитен предводител, за да хвърли слепешката частите си в атака. Той искал преди всичко да разузнае каква е силата на гарнизона и какви са защитните възможности на крепостта. За тази цел изпратил на разузнаване двама мъже, облечени в ханаански дрехи. Под прикритието на нощта разузнавачите преплували Йордан и на разсъмване, когато отворили градските порти, те се промъкнали в града, скрити всред мравуняка от търговци, занаятчии и селяни. През деня те без трудности изпълнили задачата си. Когато обаче надвечер поискали да се измъкнат от града, оказало се, че са закъснели — намерили портите вече затворени. Поради това решили да прекарат нощта в една къща, долепена до градската стена. Собственичката на къщата, блудницата Раав, в миг познала с опитното си око, че това са чужденци и дори се досетила, че са шпиони. Въпреки това им оказала гостоприемство, та за всеки случай да си осигури благоволението на бъдещите завоеватели, чиито огньове се виждали в нощта от другата страна на Йордан. Намерил се обаче някой, комуто пришълците се сторили подозрителни. Този бдителен гражданин на Иерихон предупредил местния владетел и той веднага изпратил в странноприемницата стража със заповед да задържат подозрителните лица. Тя трябвало да се обърне към Раав със следните думи: „Предай човеците, които са дошли при тебе и влезли в къщата ти, понеже са дошли да обгледат цялата земя.“ Раав съзряла през прозореца царската стража, която идела към дома й, и бързо отвела разузнавачите на покрива на къщата, където ги скрила под куп ленени гръсти, които съхнели на слънцето. Стражата претърсила къщата, но не й дошло наум да погледне под купа лен. Ленът обикновено се сушал по покривите на всички къщи в Иерихон, та затова бил толкова обикновена гледка, че избягнал нейното внимание. Подложена на разпит, Раав се оправдавала по следния начин: „Идваха наистина при мене човеци, ала не зная отде бяха те; когато пък на мръкване трябваше да се затворят портите, те излязоха, не зная къде отидоха; спуснете се по-скоро подире им, ще ги настигнете.“ Хората от стражата, изглежда, не били твърде отракани, позволили да бъдат измамени от хитрата жена. Те полетели разпалено да гонят бегълците и стигнали чак до Йордан. После се върнали в града умърлушени, дълбоко убедени, че шпионите са успели да се прехвърлят през реката и да се върнат при своите. В това време Раав започнала да действува трескаво. Тя се изкачила на покрива и обещала да помогне на разузнавачите да избягат, ако й се закълнат, че при евентуално превземане на града от израилтяните ще й дарят както нейния живот, така и живота на баща й, майка й, братята и сестрите. Разузнавачите с готовност се заклели, защото наистина й били благодарни за спасението си. Поръчали й само да окачи на прозореца откъм улицата яркочервено въже, за да се знае, че къщата трябва да бъде запазена през време на битката. После се спуснали по въже от стената на крепостта на града и се спотаили в съседните хълмове, за да излъжат бдителността на стражата. След три дни преплували щастливо Йордан и докладвали на Исус за своята мисия. В стана била издадена заповед хората да си приготвят храна за три дни, през нощта войската и целият израилски народ застанали край самата река, за да започнат прехвърлянето. Това не било лесно. Настъпила била пролет, поради дъждовете в планината Хермон реката страшно придошла, а бродът, който съществувал на това място, бил непроходим. Израилтяните гледали със страх към кипящата, мътна глъбина, в която могли толкова лесно да се удавят. Жителите на Иерихон също им действували потискащо; те излезли масово на градските стени и като вярвали, че придошлата река Йордан е за тях щит, обсипвали нашествениците с поток от обиди и заплахи. Но Исус не губел вяра в успешното преминаване на реката. Защото през нощта чул гласа на Йехова, който още веднъж обещал победа на израилтяните над хората на Ханаан. По едно време сребърните тръби засвирили за ставане и по заповед на вожда първи влезли в реката левитите с ковчега на завета върху плещите си. Те с мъка си пробивали път през теченията и вировете, равнището на водата стигало до раменете им, но не губели почва под краката си. В момента, когато се намерили насред реката, станало чудо, което напомня чудото по преминаването през Червеното море. Няколко мили по-горе по реката се намирала местността Адом. Там между скалистите брегове Йордан внезапно се спрял и издигнал като висока стена. Водите, които се намирали още в коритото му, бързо изтекли в Мъртвото море и израилският народ могъл със сухи крака да премине на отвъдната страна, като навлязъл след четиридесет години скиталчество в обетованата земя. Щом левитите с ковчега на завета излезли от коритото, Йордан отново потекъл нормално. В Галгал, където се състоял първият престой, между израилтяните зацарила небивала радост. Цял ден пели песни и химни в слава на Йехова, а жените и децата дали израз на благодарността си с весели танци при акомпанимента на тимпани и пищялки. Исус избрал дванадесет мъже, по един от всяко коляно, и им наредил да извадят от реката дванадесет камъка, които да наредят във формата на кръг в памет на великото чудо. В Галгал израилтяните чествували за четиридесети път празника Пасха. Те не се нуждаели вече да се хранят с манна, защото нивите на Иерихон им давали жито, от което пекли безквасен хляб. Жителите на Иерихон се затворили страхливо в своите стени и вече не смеели да ругаят страшните пришълци. В Галгал израилтяните извършили и всички религиозни обреди, които били пренебрегнати напоследък. Старите израилтяни, които излезли от Египет, били вече измрели, а младите поколения при пребиваването в Кадес започнали да служат на ханаанските богове и не спазвали заповедта за обрязването. Сега по заповед на Исус всички мъже и момчета трябвало да се подложат на тази операция, която била осветен обред за приемане в израилтянската общност и възобновяване на синайския съюз с Йехова. Няколко дни след това тържество, щом раните позараснали, Исус пристъпил към обсадата на Иерихон. В случая той приложил извънредно особена тактика. В продължение на шест дни подред бойците заедно с невъоръжения народ излизали от стана и в тържествена процесия обикаляли веднъж дневно стените на крепостта, като се държали на безопасно разстояние от стрелите и прашките. Обсадените се струпвали масово по стените и с изумление и страх наблюдавали тези действия, понеже подозирали в тях някакви зловещи магьоснически практики. Защото, откак съществувал Иерихон, никога не се било случвало нападателите да се държат по такъв необикновен начин. В това имало нещо тревожно, което подлагало нервите на обсадените на тежко изпитание. Начело на похода в стегнати колони марширували въоръжени бойци. Току зад тях брадати мъже в дълги одеяния надували до забрава сребърни тръби, като вървели пред група други мъже, които на златни пръти носели златен ковчег със златни статуи на крилати херувими. Процесията завършвала с тълпи от жени, деца и старци, облечени в празнични дрехи. Всички мълчали като омагьосани, само тръбите изпълвали въздуха с високи, зловещи звуци. На седмия ден Исус пристъпил към окончателната разправа с крепостта. На разсъмване отново извел народа си от лагера, но тоя път не се задоволил с една обиколка. Шест пъти израилтяните обиколили стените, като пазели както през по-раншните дни гробно мълчание. През време на седмата обиколка обаче при даден знак надали толкова мощен възглас, че стените се затресли из основи и се разпаднали в развалини. Израилските бойци нахлули от всички страни в града и започнали страхотното дело на смъртта. С изключение на Раав и семейството й избили всички жители, без да щадят нито жени, нито деца, нито дори животни. Накрая подпалили къщите и обществените сгради и превърнали крепостта в куп развалини и пепелища. Само златото, среброто, медта и желязото не оставили в жертва на пламъците, защото тези ценни метали предварително били предназначени за нуждите на светилището и свещениците на Йехова.

Драматичните събития край стените на крепостта Гай

В планинската околност на север от Йерусалим, недалеко от градчето Ветил, се издигала крепостта Гай. Исус решил и този път да изпрати най-напред шпиони. „Идете и огледайте земята“ — заповядал той. Изпратените от него разузнавачи установили, че тази крепост представлява пречка за по-нататъшния поход и поради това трябва да бъде взета с щурм. Тя била по-малка от Иерихон и затова се сметнало, че за превземането й ще е необходима войска само от три хиляди души. Но защитниците се оказали по-войнствени от жителите на Иерихон. В сблъскването при портата на града те нанесли на израилтяните болезнено поражение и ги преследвали чак до град Севарим. В стана зацарила всеобща угнетеност. Исус си давал сметка за страшните последствия от неуспеха. Защитниците на Гай доказали на всички други ханаански градове, че непобедимите уж нашественици могат да бъдат бити, стига да им се противопоставят смело. Исус изпаднал в такова отчаяние, че разкъсал плаща и туниката си. После цяла нощ се молил и каял пред ковчега на завета и молел Йехова да му разкрие причините, поради които им отказал подкрепата си. И ето че узнал ужасно нещо: някой измежду израилските мъже погазил свещения закон на военната клетва и си присвоил известна част от плячката, предназначена за светилището. Това било престъпление, което викало за мъст чак до небето; само смъртта на виновника могла да умилостиви разгневения Бог. На другия ден Исус свикал на събрание целия израилски народ, за да бъде открит светотатственикът. Всички племена, родове и семейства трябвало да теглят жребий. Най-сетне жребия изтеглил Ахан от коляното на Иуда. Той веднага признал разкаян вината си: „Аз съгреших пред Господа Бога израилев и направих туй и туй.“ Под шатрата си бил закопал скъпа сенаарска дреха, известно количество сребърни предмети и къс злато. Присвоената плячка наистина била намерена на посоченото място. Престъпникът бил убит с камъни в долината Ахор, а цялото му имущество, заедно с живия инвентар, изгорени на клада. На мястото на наказанието израилтяните издигнали грамада от камъни, за да бъде навеки предупреждение за ония, които, когато и да било, се осмелят да нарушават свещения закон на военната клетва, закон, установен от самия Йехова. Научен от неприятния опит, Исус сега приготвил с по-голяма предпазливост плана на кампанията срещу град Гай и решил да го превземе с хитрост. Под прикритието на нощта той укрил тридесет хиляди души войска в близката планинска околност, а сам, когато се развиделило, тръгнал с останалите бойци към стените на Гай, като се престорил, че се готви за открита атака. Царят на град Гай, самоуверен след последната победа, заповядал да се отворят портите и с цялата си въоръжена сила тръгнал срещу неприятеля за решителна разправа. След кратко сблъскване Исус дал знак за бягство. Защитниците на града се увлекли твърде далеко в гонитбата си подир уж разбитата войска на нашествениците и когато в даден момент се обърнали назад, с ужас видели, че градът им е обхванат от пламъци. Скритите в засада израилтяни били завладели светкавично лишената от защита крепост и започнали да сеят смърт и опустошение в нея. Царят веднага заповядал да се затръби за връщане назад в помощ на града. Тогава Исус го атакувал откъм гърба, а тридесетхилядната израилска армия, която била завладяла Гай, му преградила пътя отпред. Защитниците, попаднали в два огъня, били разгромени и изклани до крак, а царят попаднал в плен. Съгласно закона за военната клетва Исус заповядал да бъдат избити всички жители на града заедно с жените и децата, общо дванадесет хиляди души. Този път богатата плячка от добитък и скъпоценности била поделена между участниците в боя. Царят увиснал на бесилка при градските порти. Свалили го едва при залез-слънце и го погребали под куп камъни. Дълги години още израилтяните, които се настанили по тия места в Ханаан, си показвали гробницата на героичния владетел. След победата Исус записал на камъни всички закони на Мойсей и на планината Гевал ги прочел пред израилския народ, като му напомнил, че трябва да остане верен на Йехова и да не отстъпва никога от него.

Хитростта на гаваонците

Горе-долу петнадесет мили на югозапад от Иерихон се намирал град Гаваон. Жителите му не се отличавали с войнственост. Когато чули за победата на израилтяните, решили на всяка цена да избягнат войната с тях. Те обаче основателно се страхували, че страшните нашественици няма да искат да влязат в преговори с града, който се намирал толкова близо до пътя на победоносния им поход и представлявал за тях съблазнителна военна плячка. По какъв начин да склонят нашествениците да сключат мир с тях? Гаваонците не били добри бойци, но затова пък природата ги надарила с умение да маневрират добре при дипломатическите преговори. Те основателно предполагали, че израилтяните не познават добре географията на Ханаан и затова прибягнали към извънредно остроумен подход. След разрушаването на Иерихон и Гай Исус се върнал в стана в Галгал. Един ден при него се явили пратеници на гаваонците и му предложили да сключат договор за приятелство. „От далечна земя — казали те — дойдохме, защото желаем да сключим мирен договор с вас.“ При това те уверявали, че градът им се намира далече, и то много далече от Галгал, и поради това този договор ще бъде полезен и за двете страни. В преговорите си служели с ласкателства, като подчертавали, че славата на Исус стигнала дори до техния далечен град и че те биха смятали съюза си с толкова голям вожд за особена чест. Исус огледал пратениците и се уверил, че те са извършили далечно пътуване. Изглеждали много уморени от пътя, обувките им, дрехите и кожените мехове за вино били изпокърпени, а хлябът, който носели в торбите си, покрит с плесен. Нищо не пречело да сключи съюз с царя на Гаваон, особено защото това би било пробив в редовете на останалите ханаански царе, които, както се носели слухове, се обединявали в коалиция за отбрана и нападение. Съюзът бил сключен и Исус го потвърдил с тържествена клетва. Скоро обаче за свое възмущение узнал, че пратениците били лъжци, че станал жертва на хитростта им, защото Гаваон се намирал много близо до Иерихон и Гай. Жадните за плячка израилски бойци искали решително веднага да тръгнат срещу хитрия град и да го накажат за измамата. Но Исус не искал да нарушава клетвата си и се противопоставил на настояванията им. Гаваонците избегнали унищожението, но били осъдени на вечно робство. Оттогава цели векове те изпълнявали най-долни служби, секли дърва и носели вода за своите израилтянски господари.

Коалицията на петимата царе

Царят на Йерусалим Адониседек узнал с ужас за страхливото подчиняване на гаваонците и понеже се боял, че другите ханаански градове могат да последват примера им, решил да ги накаже за назидание. За тая цел той сключил съюз с царете на Хеврон, Лахис, Еглон и Иармут и начело на обединените въоръжени сили се изправил под стените на града, който предпочитал да живее унизен, отколкото да се бори мъжествено срещу нашественика. Но гаваонците успели навреме да уведомят Исус за опасността. Израилската войска тръгнала веднага от Галгал и след целонощен бърз поход се явила неочаквано при Гаваон. Пламнала страхотна битка, в която коалицията понесла страхотно поражение. Разбитите ханаанци избягали в паника, като сеели многобройни трупове. По пътя освен това ги измъчвала силна буря с градушка. Само нощната тъмнина могла да спаси победените. Тогава Исус, повтаряйки думите от книгата на Справедливия, извикал тържествено с висок глас:

„Спри се, слънце над Гаваон,

И ти, месечино, над Аялонската долина!“

Слънцето и луната спрели на небето и денят продължил, така че израилтяните успели да разгромят окончателно враговете и да вземат без съпротива градовете им. В суматохата на отстъплението петимата царе се скрили в една пещера край град Макед. Исус заповядал да затрупат отвора с камъни и след битката да доведат пленниците при него. Победените се хвърлили в краката му, а той наредил на своите командири да стъпят на вратовете им в знак на триумф. По военния обичай след това царските пленници били обесени на пет бесилки. Те висели там цял ден. Едва при залез-слънце ги снели от бесилките и хвърлили в пещерата, където се криели преди това. Техният общ гроб, затрупан с камъни, дълго още напомнял на потомците голямата израилтянска победа над съюза на петте царе. След като превзел градовете Макед, Ливна, Лахис, Еглон, Хеврон и Давир, Исус се спуснал още по̀ на юг и със светкавични походи завладял цялата област от Кадес чак до Газа. После се върнал в лагера в Галгал, за да даде заслужена почивка на изморените си войници и да се приготви за по-нататъшната борба.

Войната с царете на Северен Ханаан

Царете на северните ханаански държавици наблюдавали със скръстени ръце победоносния поход на израилтяните и едва когато жертва на нашествениците станали някои крепостни градове на Среден и Южен Ханаан, разбрали каква опасност се е надвесила над главите им. Под предводителството на Иавин, цар на Асор, се създала коалиция, в която влезли почти всички владетели на морското крайбрежие до планината Кармил, както и на планинските райони и долини, които се простират в северна посока чак до планината Ермон. Съюзническата армия се събрала край водите на Мером (край езерото ел-Хелух). Нейната сила представлявали бойните колесници. Дотогава израилтянските бойци още не умеели да воюват срещу това страшно оръжие, сега обаче след придобития боен опит Исус изобретил начин за тяхното унищожение. На своите отбрани части наредил да подсичат с мечове копитата на конете и да хвърлят запалени факли под колесниците. После с бърз поход тръгнал към Мером и с внезапна атака изненадал стануващите там ханаанци. След ожесточен бой им нанесъл пълно поражение и при преследването на разбития неприятел избил до крак почти всички бойци. Бойното поле било покрито с трупове на хора и коне, както и с останки от подпалени колесници. Исус превземал с атака град след град, които обръщал на пух и прах, а населението избивал. Неизброимата плячка под формата на разни ценни предмети и добитък поделил справедливо между колената на Иаков.

Как Исус поделил Ханаан

Превземането на Ханаан продължило седем години. При кървавите сражения загинали тридесет и един ханаански царе и много техни поданици. С изключение на Йерусалим и на няколко други укрепени градове край морето и в планините цялата страна от южния й край чак до Ваал-Гад в долината на Ливан попаднала под владичеството на Израил. Сега Исус пристъпил към подялбата на Ханаан между отделните израилски племена. Те били общо тринадесет, защото поколението на Йосиф се разделило на две племенни групи според неговите синове — Ефрем и Манасий. Поради това, че потомството на Рувим и Гад, както и половината от потомството на Манасий получили преди това областите в Трансйордания, а левитите нямало да получат отделна област, в която да се заселят, подялбата трябвало да стане между деветте останали племена и втората половина от поколението на Манасий. По този начин Ханаан бил парцелиран на десет области. На юг се заселили потомците на Симеон, Иуда и Вениамин. Останалата част от покорената страна заели последователно, като се върви към северна посока, поколенията на Ефрем, Манасий, Исахар, Завулон, Нефтал и Асер. Малобройното поколение на Дан било настанено между морето и планините на запад от областите на Вениамин и Иуда в опасно съседство с филистимляните, които още не били участвували във войната с израилтяните. В областта на Ефрем се намирал град Силом. Там били пренесени за постоянно скинията и ковчегът на завета. По тоя начин Силом станал първата столица на Израил, която трябвало да споява разпръснатите колена в един народ. В собственост на левитите били дадени четиридесет и осем града, в които по заповед на Мойсей те изпълнявали религиозната си мисия и черпели доходи за издръжката си от скотовъдство и десятък, събиран от околното население. Определени били също шест града в Трансйордания и в самия Ханаан, в които могли да намерят убежище срещу родовото отмъщение извършителите на неумишлено убийство. За свое седалище Исус си избрал градчето Тамнат-Сараи, което се намира на платото Ефрем. Племената Рувим, Гад и Манаси, след като изпълнили даденото на Мойсей обещание, сега пожелали да се върнат в своите области в Трансйордания. Исус ги благословил за добър път и им напомнил, че те трябва да останат верни на общото светилище в Силом, където се заселил Йехова. „С голямо богатство се връщате в шатрите си — казал им той на сбогуване, — с голямо множество добитък, със сребро, със злато, с мед и с желязо и с голямо множество дрехи; поделете с братята си плячката, взета от вашите врагове.“ Скоро обаче в Силом пристигнала извънредно тревожна вест. Бойците от Рувим, Гад и Манасий на връщане в Трансйордания си построили на един хълм олтар, на който принасяли жертва на Йехова. По този начин те си присвоили права, които принадлежали само на свещениците в Силом. Следователно още от самото начало Мойсеевата религия била заплашена от схизма, което могло да повлече подире си и политическо разбиване на Израил. Исус решил да задуши още в зародиша й тази опасна проява на отстъпничество и свикал в Силом войската на останалите племена, за да се разправи със сила с виновниците. Но в момента, когато Израил още не се бил затвърдил в току-що превзетата страна, една братоубийствена война можела да има пагубни последици. Затова било решено най-напред да се изпрати пратеничество, което било предвождано от Финеес, син на първожреца Елеазар. Когато отишъл в Галаад, Финеес укорил със следните думи потомците на Рувим, Гад и Манасий: „Какво престъпление сте направили пред Господа Бога израилев, като сте отстъпили сега от Господа Бога израилев, създали сте си жертвеник и сте въстанали сега против Господа?“ Уплашени от една евентуална война със сънародниците си, старейшините на израилтяните от Трансйордания отричали разпалено, че имали намерение да престанат да слушат свещениците в Силом и се оправдавали, че издигнатият край Йордан олтар бил замислен само като паметник, който трябвало да изразява благодарността към Йехова за нанесените победи. Отговорът не бил много убедителен, но пратениците искали да избягнат на всяка цена братоубийствената война и го сметнали за задоволителен. Впрочем те били убедени, че уплашените племена в Трансйордания вече никога не ще се опитат да се отделят от религиозната, общност на Израил. Исус още дълги години предводителствувал поколенията на Иаков. Неговият голям авторитет бил източник на спойка между народа. Разпръснатите по Ханаан племена признавали без възражение неговата власт, а светилището в Силом било единственото седалище на Йехова. Но Исус се тревожел какво ще стане след неговата смърт. Той не виждал никого, който би могъл да заеме мястото му, и се страхувал, че племената, лишени от силно ръководство, ще се стремят към собствена независимост във вреда на общата религия и на общото добро. В желанието си да избегне това той свикал в Сихем събрание на своя народ, прочел му още веднъж заповедите на Мойсей и му заповядал да се закълне, че няма да служи на чужди богове. В памет на възобновения съюз с Йехова сложил под един дъб грамаден камък и рекъл: „Ето тоя камък ще ни бъде свидетел днес, понеже той чу всички думи на Господа, които той говори с нас; той да бъде свидетел против вас (в по-сетнешни дни), за да не излъжете пред (Господа), вашия Бог.“ Исус умрял на сто и десет години. Погребали го на планината Ефрем в областта на неговото седалище Тамнат-Сараи. В гробницата му били сложени каменните ножове, с които било извършено обрязването на израилтяните след прекрачването на границата на Ханаан.

Израил се устройва в Ханаан

След смъртта на Мойсей и Исус израилтяните не разполагали с човек от техния калибър. Израилските племена се пръснали из Ханаан, като по мирен начин или с оръжие в ръка заемали определените им области. Между тях нямало съгласие. Племенни зависти, спорове за граници и местни амбиции разкъсали възлите на единството, разхлабили народната сплотеност, толкова необходима за запазването на придобитите територии. Скараните племена, оставени само на собствените си сили, не успели да доведат докрай делото за покоряването на целия Ханаан. Местните жители, чиято съпротива не била напълно сломена, чакали удобен случай, за да си възвърнат загубените земи. Хетейците, хананейците, аморейците и иевусейците запазили напълно способността си да бранят своята независимост. Непревзетите от Исус укрепени градове Йерусалим, Газа, Аскалон, Екрон и много други, пръснати по скали и долини, представлявали постоянна заплаха за нашествениците. В това време израилските племена, уморени от многогодишното скиталчество и воюване, желаели колкото може по-скоро да почнат да се радват на плодовете на победата. Та нали вече притежавали тлъсти пасища, обработени ниви, маслинови градини и лозя. Осъществили се най-сетне мечтите им за спокоен и заможен живот на животновъди и земеделци. Защо да мислят за война, щом обещанието на Йехова се е изпълнило. С ханаанските племена, които ги обграждали, можело някак да се разберат, да устроят по мирен начин взаимоотношенията си и по този път да придобият възможност да стопанисват превзетите области. Така и станало: израилтяните сякаш създали островчета сред морето от ханаанско население. Резултатите от тази слабост не трябвало да бъдат чакани дълго. Израилтяните били хора прости и сурови, хора на пустинята. Ханаанците обаче ги превъзхождали с богатата си цивилизация и култура, те градели големи градове и на всичко отгоре говорели на език, силно приближен до еврейския. Потомците на Иаков били заплашени от вековечната съдба на варварските нашественици: да бъдат погълнати от по-развитите народи, покорени от тях. Нещо обикновено станали смесените бракове, израилтяните вече не смятали за нещо лошо женитбата с жени от други народности, а израилтяните с готовност се женели за ханаанци. Имало и други, по-опасни последици от този близък съвместен живот. Вярно е, че израилтяните винаги са почитали Йехова като свой Бог. Той обаче бил Бог суров и неумолим. Бог на великите събития, който идвал на помощ на избрания си народ само в моменти на опасност. На това отгоре живеел далеко, в светилището в Силом. Три пъти на годината за там се отправяли поклоннически шествия на верните, та с посредничеството на свещениците да му принесат жертви и да го почетат с молитви, пеене на химни и обредни танци. Но във всекидневния си живот израилтяните на всяка крачка се срещали с местните богове, които били по-близки поради човешките си слабости и качества. Ваал, Астарта и други богове били от незапомнени времена владетели на Ханаан. За това напомняли каменните стълбове, издигнати по възвишенията, горите и свещените дървета, статуйките от бронз и теракота, олтарите под открито небе — върху които димели жертвоприношения и ароматични билки, — митовете, песните и анекдотите. Наесен, когато богът на смъртта Мот отвличал в подземие бога на плодородието Ваал, ханаанците тръгвали в траурни, изпълнени с плач и стон шествия, а с настъпването на пролетта, щом любимият бог възкръсвал, те се носели с радостна танцова стъпка по улиците на градовете и селата. Такъв бил ритъмът на живота в Ханаан — живот, пълен с възбуждащи обреди и богат колорит. Израилтяните изучили земеделието от ханаанците. Пак от тях узнали, че Ваал и Астарта и другите местни богове ръководят природата и годишните времена, че те трябва да бъдат молени за дъжд и богати реколти, както и за опазване от бедствия, като скакалците, града или сушата. Племенният бог на Израил, който живеел в Силом, бил прекалено недостъпен, прекалено мрачен и възвишен, за да го натоварват с такива обикновени неща. Йехова обаче пламнал от гняв и решил да накаже отстъпниците. Той направил така, че отделните израилски племена едно след друго попадали под игото на ханаанците. Тогава грешниците, които се огъвали под потисничеството на врага, се разкайвали в скръб и молели за милост. Йехова бил строг, но милостив. В такива случаи той ги дарявал със знаменити вождове, които заемали високия пост на съдия и освобождавали сънародниците си от чуждото иго. Но щом започнели да живеят добре, непоправимите синове на Израил по правило отново попадали в изкусителните мрежи на фалшивите богове. Израилските племена от южен Ханаан били покорени от царя на Арам Хусарсатем и осем години стенели в робство. Освободил ги след тежки борби Готониил от племето на Иуда, който после в продължение на четиридесет години бил съдия в мир и успехи.[1] По-лоша съдба сполетяла вениаминците. Царят на Моав — Еглон, в съюз с амонитците и амалекитците заел цялата тяхна територия и осемнадесет години смъквал от тях тежък данък. Тогава Аод, смел мъж от племето на Вениамин, решил да сложи край на този гнет. Аод бил левак. Той окачил меча си под плаща над дясната страна и тръгнал да отиде при цар Еглон под претекст, че ще му занесе дарове. Дворцовата прислуга го обискирала, за да види дали не носи скрито оръжие, но не опипала дясната му страна, защото обикновено там не се носело нито меч, нито кама. Охраненият деспот се бил разположил на трона си, обграден от дворяни и одалиски. Той погледнал надменно към израилския жрец, без да предполага, че е въоръжен. Аод паднал по лице пред него и като му поднесъл даровете си, помолил го за разговор на четири очи, защото искал да му съобщи някаква много важна вест. „Имам до тебе дума божия“ — добавил той. Царят го погледнал подозрително със сълзливите си очи и за момент се поколебал. Веднага обаче сметнал, че има пред себе си един от своите многобройни шпиони, които се въртели между вениаминците. Затова той отпратил дворяните си с кимване на глава и наострил любопитно ухо. Аод се приближил, като се престорил, че иска да му каже нещо скрито. Но изведнъж извадил меча и го пронизал така светкавично, че деспотът не успял дори да викне. А когато пълното тяло, от което бликала кръв, се свлякло на каменния под, Аод бързо затворил вратата с резето отвътре и се измъкнал през задния изход. Прислугата чакала търпеливо в трема, защото смятала, че царят разговаря шепнешком с тайнствения пришелец. Но когато предполагаемият разговор се удължил прекалено много, по-смелите започнали да подслушват при вратата, докато най-сетне, разтревожени от мъртвата тишина, вдигнали тревога. След като изкъртили вратата, заповядали да се организира преследване на избягалия убиец, но било вече късно. Аод успял да се върне при сънародниците си и, застанал на възвишението Ефрем, дал сигнал за въстание. Възползувани от бъркотията, предизвикана от смъртта на царя, израилтяните нахлули в Моав и връхлетели като буря върху своите потисници. В кървавата битка те им нанесли страхотно поражение, като избили десет хиляди моавски бойци. Като награда за героичното си дело Аод бил избран от народа си за съдия и от тоя момент управлявал осемдесет години в страната на Ефрем.

Дебора — Жана Д’Арк на Израил

Тежка била съдбата на ония синове на Израил, които се заселили на юг от долината Асор. Царят на Асор Иавин и неговият военачалник Сисара заемали по възвишенията верига от крепости, които доминирали над долините и пътищата. Те използували ключовите си позиции, за да пресекат съобщенията на израилските заселници, да ги изтощят от глад и накрай да ги покорят. Племената Ефрем, Вениамин, Завулон, Исахар, Нефталим и половината от племето на Манасий трябвало да отработват унизителна ангария и да плащат харач. Двадесет години им изтекли така в страдание и робство. Лишени от оръжие и вяра в собствените си сили, те вече се били сбогували с надеждата, че някога ще им засвети денят на свободата. По онова време на голяма слава се радвала Дебора, пророчица, поетеса и вярна служителка на Йехова. Тя обикновено сядала под палмово дърво край пътя между Ветил и Рама. Там приемала пратеничества от целия Израил, давала мъдри съвети, предсказвала бъдещето и разрешавала спорове между племена, родове и отделни хора. Всички вярвали, че чрез устата на пророчицата говори самият Йехова, затова нейните съвети и поръчения били приемани като присъди. В Ханаан нямало втори човек с авторитет като нея. Един ден Дебора, понесена от патриотичен ентусиазъм, решила да вдигне народа на борба за свобода. Тя чувствувала, че е призвана за това, че гласът й, вдъхновен от божия дух, ще възвърне мъжеството в изтръпналите сърца на сънародниците й и ще ги склони към бунт за свобода. В Кадес, който се намирал в територията на Нефталимовото племе, живеел Варак — мъж, известен със своята смелост и с опитността си от въоръжените сблъсквания с ханаанците. Дебора си го определила за вожд и го повикала при себе си. Но Варак не вярвал в победата, не вярвал, че израилският народ, прояден от съмнения и страх, ще успее да победи врага. Освен ако го поведе някой, който пробуди в него храбростта и вярата в покровителството на Йехова. Само Дебора, почитаната пророчица, можела да направи това. Под нейно предводителство борбата с поробителя би придобила религиозен характер, би станала свещена война. Като обсъдил всички това в ума си, Варак казал решително: „Ако дойдеш с мене, ще отида; ако не дойдеш с мене, няма да отида.“ Дебора се огорчила от поставеното условие, но го приела. Откритата липса на вяра обаче не могла да мине безнаказано за вожда: Сисара, ханаанският военен началник, щял да загине не от неговата ръка, а от ръката на слабата жена. На призива на пророчицата не отговорили всички племена. Въпреки това се събрали десет хиляди бойци, зле въоръжени, но готови на всичко. Присъствието на „майката на Израил“, както наричали Дебора, предизвикало неописуем ентусиазъм. Израилската армия се спряла при планината Тавор. В това време в долината Иезреел се появила ханаанската армия под предводителството на Сисара. Пред нея се движели деветстотин бойни колесници. Бронираните с ламарина колесници били още по-страшни, защото имали отстрани остри коси, които при атака сечели като снопи неприятелската пехота. Щастието обаче било на страната на израилтяните. Дълготрайните дъждове станали причина реката Кисон, която тече през долината, да излезе от бреговете и да обърне бойното поле в тресавище. Варак повел частите си в атака. Когато се намерил в долината, бойните коли на ханаанците тръгнали срещу него. Те обаче затъвали в разкиснатата земя, а конете се препъвали в калта и предизвиквали страшна бъркотия в собствените си редове. Израилтяните се възползували от тази бъркотия, хвърлили се с бясна смелост срещу врага и скоро му нанесли ужасно поражение. На бойното поле, а после при бягството паднали почти всички ханаански бойци; голямата армия на цар Иавин престанала да съществува. Сисара скочил от колесницата и успял да избяга от бойното поле в Кадес, където искал да се скрие у Хевер, началник на приятелското племе кенейци. Не го намерил обаче в къщи. Жената на Хевер Иаил го поканила в шатрата и покрила с плащ, когато той, уморен от битката, поискал да се подкрепи със сън. Щом обаче заспал, жената допряла до сляпото му око остър кол и с удар на чук пронизала главата му. След известно време дотърчал Варак, но установил, че е дошъл късно. Изпълнило се предсказанието на Дебора; не той, а жената Иаил ликвидирала Сисара. От меч паднал и главният потисник на израилтяните, царят на Асор, Иавин. След победата Дебора във вдъхновена песен обявила триумфа на Израил над ханаанците. Тя не забравила и героичното дело на Иаил. Описала как трупът на Сисара се валя в праха в нозете на жената, а в това време майка му с тревога очаква завръщането на сина си.

А майката се вайка зад прозоречната решетка:

Защо още не се връща колесницата?

Защо така бавно пристъпват жреците му?

Успокоява я най-мъдрата от снахите й:

Навярно военната плячка още дели,

И най-чудната пленница за себе си избира.

И дрехи, богати в багри,

И ценни украси за шия различни.

От него ден израилските племена живели в мир в продължение на четиридесет години. През това време съдия им била пророчица Дебора, обкръжена от любовта на благодарния народ.

Как скромният земеделец станал освободител на Израил

След като придобили свободата си, синовете на Израил бързо забравили благодеянията на Йехова и отново започнали да упражняват култа на ханаанските богове. По тази причина те били отново наказани. Мадиамци, амаликитци и други номадски племена от Изток преминавали Йордан и като скакалци връхлетявали върху нивите на израилските земеделци. Те се появявали редовно всяка година — точно когато започвала жътвата. Техните камили, странни творения, които за пръв път се появили в Ханаан, пасли по ливадите и нивите и газели пшеницата, варивата и лозята. Пустинните разбойници задигали всичко, което им паднело в ръка: храна, добитък и товарни осли. Беззащитните земеделци бягали в планините, криели се в ями и пещери. Опустошавана всяка година, земята най-сетне останала целина, страната била сполетяна от глад и епидемии. Едва след седем години непрекъснати нещастия Йехова се смилил над своя народ. В Офра, градче, което се намирало в територията на трансйорданската част от племето на Манасий, живеел един израилски земеделец на име Йоас. Той си бил изградил олтар, посветен на Ваал, но не бил особено ревностен негов почитател. Синът му Гедеон също не вярвал много във Ваал, но огорчен от нещастията на Израил, бил загубил доверие и в Йехова. Случило се обаче един ден, че Гедеон с най-голяма бързина вършеел жито на гумното, за да се запаси с храна и колкото може по-скоро да избяга от мадиамците в планината. Изведнъж пред него се появил ангел с новината, че Йехова му поверява задачата да освободи народа. „Господарю мой! — отвърнал му Гедеон. — Как ще спася Израиля? Ето и племето ми е най-бедно в коляното Манасиево, и аз съм най-малък в дома на баща си.“ Ангелът го уверявал, че той ще победи мадиамците, но Гедеон искал някакъв знак от страна на Йехова. Той донесъл и сложил под дъба печено яре и безквасен хляб за жертвоприношение. Ангелът му наредил да занесе жертвата на скалата и с докосване на тоягата си направил, че огънят погълнал месото и хляба. При вида на това чудо Гедеон най-сетне повярвал в мисията си. През нощта, когато жителите на Офра спели дълбок сън, той избрал от прислугата си десет доверени хора и тихо се отправил към имота на баща си. С помощта на два вола разрушил олтара на Ваал и изсякъл свещената горичка, която го обграждала. После построил олтар на Йехова и му принесъл в жертва бик. На сутринта жителите на Офра видели съборения олтар на Ваал и силно възмутени срещу светотатственика поискали с висок глас Йоас да накаже Гедеон със смърт. Но Йоас не бил глупав и се обърнал към техния разум със следните думи: „Нима Ваал не може да се защити сам, та вие трябва да го замествате като отмъстители? Ако той е бог, нека сам да търси отмъщение върху този, който е съборил олтара му.“ Това подействувало върху жителите на Офра и те се разотишли по домовете си. Оттогава към унищожителя на чуждия идол прибавили шеговито прозвище „Иероваал“, което значи „нека Ваал (сам) да се спасява“. Защото с течение на времето се оказало, че ханаанският бог не мисли да отмъщава за унижението си, а Гедеон си спечелил голям авторитет сред израилтяните. По негов позив веднага се събрали въоръжените мъже от родното му племе Авиезер, както и от племената на Манасий, Асар, Завулон и Нефталим. При извора на Герат се струпала войска от тридесет и две хиляди души. Гедеон знаел как трябва да се воюва с нередовните орди от пустинни разбойници. Той решил да ги атакува с изненада с малка част от готови на всичко смелчаци. Многобройната трудноподвижна армия, съставена от сбирщината на народно опълчение, могла само да побърка на плановете му. На всички ония, които не били запалени за бой, разрешил да се оттеглят от редовете и да се върнат в къщи. По тоя начин израилтянската войска намаляла с двадесет и две хиляди души; на бойното поле останали само десет хиляди: смели мъже, но въпреки това войската все още му се струвала прекалено многобройна. Как да избере най-смелите между тия смели мъже? Идеята как да извърши окончателния подбор внушил на Гедеон сам Йехова. Когато надвечер войниците отишли при рекичката, за да утолят жаждата си, вождът ги наблюдавал внимателно от близкия хълм. Повечето от войниците оставяли оръжието си настрани и коленичили черпели вода с две ръце. Само малка шепа от тях лягала по корем и без да остави оръжието си, лочела като куче водата с език направо от реката. Това били добили опит в битките бойци, винаги бдителни и готови да посрещнат неочаквана атака на врага. Те били само триста, но Гедеон решил да тръгне срещу врага само с тях, а останалите пратил в тила. Номадите се били разположили на лагер в долината Иезреел. Седем години те били опустошавали безнаказано страната и затова смятали, че не е необходимо да вземат предпазни мерки. Постове слагали небрежно, а в стана владеело голямо безредие. Между шатрите се въртели мъже, жени и деца, навсякъде било пълно с камили, осли и заграбен добитък. С настъпването на нощта Гедеон завел своята отбрана част в планината Галаад, откъдето цялата долина се виждала като на длан. Всекиго от своите смелчаци снабдил с овнешки рог и запалена факла, скрита в глинено гърне. Той разделил отряда си на три групи и им заповядал да се промъкнат до неприятелския стан от три страни. В полунощ, щом разбойниците легнали да спят, дал знак за атака. Израилтяните строшили гърнетата и открили запалените факли, а едновременно с всичките сили на гърдите си тръбели с роговете и издавали страшни бойни възгласи. Нечовешката врява изтръгнала номадите от най-дълбок сън. Убедени, че са обградени от грамадна неприятелска армия, те се хвърлили в паническо бягство отвъд Йордан. През време на преследването по пътя се присъединили бойци от други израилски племена, които устроили кървава баня на разбойниците. Гедеон преминал Йордан, нанесъл съкрушително поражение на нашествениците, опустошил страната им и убил четирима царе от пустинята. През време на преследването отвъдйорданските градове Сокхот и Пенуел проявили много неприятна страхливост и липса на племенна солидарност. От страх да не би бедуините да им отмъстят те отказали храна на гладните израилски бойци. Гедеон решил да ги накаже примерно. Той заповядал градските старейшини да бъдат набити като обикновени негодници с бодливи пръчки, а после ги дал под меча на палача. Не простил също и на останалото население. Избил ги до крак, а провинилите се градове сравнил със земята, та развалините им да бъдат завинаги предупреждение за ония израилтяни, които биха посмели да си позволят подобно предателство. Плячката, взета от враговете, била огромна. Племената от Изток и особено мадиамците се занимавали не само с грабеж. Те били и знаменити търговци и вършели разменна търговия между страните на Азия и Египет. Обичали да излагат на показ своята заможност, като носели скъпи дрехи и се кичели с множество златни бижута. Дори камилите им парадирали със златни огърлици на шиите и с амуниция, покрита със златни копчета. Израилските племена предложили царска корона на освободителя си. Това се случило за пръв път в историята на Израил. Гедеон си давал сметка, че между съотечествениците му съществуват множество противници на монархията, затова отхвърлил предлаганото му достойнство. Помолил само от военната плячка да му дадат всичките златни обеци. Пред шатрата проснали един плащ, бойците се приближавали един след друг и хвърляли придобитите украшения. По този начин се събрало хиляда и седемстотин сикли злато (около 27 кг). Въпреки че Гедеон отхвърлил формално короната, в действителност той бил наследствен монарх. За столица си избрал родния град Офра, откъдето заповядвал на племената, които освободил от робство. Едва обаче настъпило спокойствие и благоденствие, и той се отрекъл от Йехова и от полученото злато заповядал да се излее статуя на Ваал. Светилището в Офра станало религиозен център на държавата му. По обичая на източните деспоти имал харем със седемдесет жени, които му родили седемдесет синове. Той царувал цели четиридесет години. След смъртта му властта поели неговите синове, като я упражнявали колегиално. В средата си обаче не допуснали Авимелех, понеже не се бил родил в харема, а бил син на жена, която живеела в Сихем. Авимелех избягал при майка си и увещал роднините си по майчина линия да му помогнат да завземе властта. „Кое е по-добро за вас — убеждавал ги той, — да ви владеят всички седемдесет синове Иероваалови или да ви владее един? И спомнете си, че аз съм ваша кост и ваша плът.“ Роднините му дали седемдесет сикли сребро от съкровището на храма на Ваалверит, за да завербува наемници. Начело на тях той тръгнал за Офра, победил и избил неедноутробните си братя с изключение на Иотам, който успял да избяга при приятели, а после тръгнал из страната и подбуждал населението срещу узурпатора. Авимелех се оказал кървав деспот и след време управлението му станало непоносимо. В Сихем народните маси се вдигнали на въстание срещу градските първенци, които помогнали на Авимелех да заграби властта. Начело на бунта застанал Гаал, син на Евед. Бунтовниците завладели града и започнали да уреждат пиянски оргии в светилището на Ваал с разпасани танци около неговия олтар. Те опустошавали околните ниви и лозя, а в планините устройвали засади срещу царя и хората му. Зевул, верен на царя управител на град Сихем, изпратил тайно куриер до Авимелех, като го молел за помощ. Царят разгромил въстаниците, избил до крак цялото население и обърнал града на пух и прах. Хиляда въстаници се скрили във високата кула. Понеже узурпаторът не могъл да я превземе, заповядал да бъде подпалена. След това Авимелех тръгнал срещу град Тевец, който също се разбунтувал. Жителите се скрили във високата кула, където се защищавали до последни сили. В даден момент, когато царят се приближил до портата, една от жените го улучила с камък в главата. Тежка ранен, той повикал слугата си и агонизиращ, казал: „Извади меча си и ме умъртви, за да не се каже за мене: жена го уби.“ Ето по такъв начин, след три години бурно управление завършил живота си Авимелех, син на Гедеон. Кръвта на шестдесет и осемте сина на Гедеон била отмъстена.

Иефтай — нещастният герой от Галаад

В околностите на планинската Трансйордания между рекичките Арнон и Ярмук се простирала страната Галаад. Израилските жители, които я били заели с оръжие в ръка още по времето на Исус, се занимавали главно с отглеждане на овце и кози. Един ден там умрял някакъв израилтянин, като оставил жена и деца сирачета. Когато синовете вече пораснали, те прогонили от дома неедноутробния си брат Иефтай, защото бил син на развратница, а не на тяхната майка. Те дори дебнели да го убият, та да не може в бъдеще да предявява претенции за участие в подялбата на бащиното наследство. Иефтай избягал навреме и намерил убежище в страната Тов, близо до изворите на Йордан. Там той се присъединил към някаква бедуинска банда, която се занимавала с разбойничество и с изтръгване насила на харач от местното население. След известно време Иефтай станал главатар на разбойниците и сеел ужас с дързостта на плячкаджийските си походи. В това време за израилтяните в Галаад настъпили тежки времена. Прогонените някога амонитски племена започнали да надигат глава и да си възвръщат загубените в миналото области. Те тормозели с нападения не само Галаад, но дори се прехвърляли през Йордан и опустошавали земите на Иуда, Вениамин и Ефрем. Осемнадесет години Галаад трябвало да понася унижения и поражения, а когато чашата на търпението преляла, спомнили си за Иефтай. Той единствен, непобедим главатар на готови на всичко авантюристи, могъл да се противопостави на нападателите и да освободи земляците си от тежкото иго. Галаадците изпратили до него пратеници с молба за помощ. Но Иефтай не бил забравил старите неправди и им отвърнал огорчен: „Нали ме намразихте и изпъдихте из бащиния ми дом? Защо сте дошли при мене сега, когато сте в беда?“ Пратениците заявили разкаяни, че ще приемат всички негови условия, стига да побърза да им помогне. Тогава Иефтай поискал да го изберат за доживотен вожд и съдия на племето. Условието било прието. След това той се отправил веднага към родния си град Масифа, където пристъпил към формиране на въстанически части. Повикал също и ефремците да вземат участие в боя, но не получил от тях никакъв отговор. Поради това той не се чувствувал достатъчно силен да започне война и решил да преговаря с амонитците, за да печели време. Изпратил до тях делегация с искане да престанат да безпокоят израилтяните. Но техният цар отговорил следното: „… Когато Израил идеше от Египет, завзе земята ми от Арнон до Иавок и Йордан; затова върни ми я с миром.“ Нямало друг изход и Иефтай трябвало да се реши на въоръжена разправа. Той молел Йехова да му помогне и обещавал тържествено, че ще му принесе в жертва оня човек от дома си, който излезе пръв да го посрещне. Войната завършила с пълен разгром на амонитците, двадесет града заедно с пасища и лозя станали плячка на галаадците. Иефтай се върнал тържествено в Масифа. Когато се приближавал до дома си, първото лице, което го посрещнало, била неговата многообична единствена дъщеричка. Зарадвана, че баща й се връща, тя изтичала към него с танцова стъпка, като отмервала ритъма на тимпан. Иефтай изпаднал в страхотно отчаяние. Той разкъсал дрехата на себе си и започнал да се вайка всред плач и стонове: „Ах, дъще моя! Ти ме съсипа: и ти си между ония, които нарушиха покоя ми! Аз отворих устата си пред Господа и не мога да се отрека.“ Момичето знаело, че клетвата, дадена пред Йехова, е неотменима. Тя само помолила през сълзи баща си да й позволи да отиде със свои връстнички в планината за два месеца, та да оплаче там съдбата си. Така и станало. След завръщането й Иефтай изпълнил онова, което обрекъл: всред сърцераздирателния плач на целия наред момичето предало живота си на Йехова. Оттогава в Галаад се установил странен обичай: всяка година израилските девойки тръгвали към планината в траурна процесия, та в продължение на четири дни да оплакват тъжната съдба на дъщерята на Иефтай. Позорното бездействие на ефремците не било забравено. На всяка крачка към тях се проявявало презрение и пренебрежение. Гордите потомци на Ефрем твърдели в своя защита, че Иефтай изобщо не ги бил уведомил за предстоящата война с амонитците. Възмутени, че никой не иска да повярва на уверенията им, решили да се разправят с оръжие с Иефтай и галаадците. Един ден те преминали Йордан и нахлули в Галаад. Но понесли голямо поражение и тръгнали разпръснати към домовете си. Иефтай обаче бил по-предвидлив от тях. Той заел навреме всички бродове на Йордан, за да не допусне преминаването на победените ефремци. Те дошли край реката поединично и твърдели, че са синове на други израилски племена. Но галаадците знаели, че ефремците фъфлят и не могат да произнасят съгласната „ш“. По тяхно искане всеки трябвало да изрече думата „шибулет“ (клас), но когато излизало „сибулет“, ефремецът загивал от меч или копие. В тази братоубийствена война загинали четиридесет и две хиляди ефремци. След победата галаадецът Иефтай живял още шест години и упражнявал властта на съдия. Умрелият герой бил погребан с големи почести в един от градовете на Галаад.

Самсон

Филистимляните дошли откъм морето и заели крайната равнина в южен Ханаан. Петима техни царе царували в градовете Асдод, Екрон, Аскалон, Газа и Гад. След известно време на брега им станало тясно и започнали да напират навътре в сушата към териториите на Иуда и Дам. Те били сурови, изпитани във войни бойци, освен това въоръжени с желязо, което било още малко разпространено в Ханаан. Скоро придобили превъзходство над съседите си; в продължение на четиридесет години Израил бил принуден да понася тяхното иго. В градчето Цора тогава живеел един от племето на Дам на име Маной, който имал неплодна жена. Един ден ангел се явил пред изтерзаните съпрузи и им съобщил, че ще им се роди жадуваният син. Радостната новина обаче била свързана с едно условие: бъдещият потомък трябвало да бъде назаретянин, т.е. по силата на даден обет да се въздържа от пиене на вино и да не си стриже косата. Момчето, на което дали името Самсон, растяло много бързо, докато най-сетне станало най-силният между силните. Съгласно обета на родителите той дал клетва да бъде назаретянин, но не се отличавал с особена набожност. Въздържал се само да пие вино и не си стрижел косата. Природата надарила тоя чорлав мъжага с необикновени мишци, но не го лишила и от хитрост. Вечно ненаситен на ръкоплясканията на тълпата, Самсон обичал да се хвали със силата си. Освен това непрекъснато му идвали наум разни шеги и в това отношение никога не му липсвали нови хрумвания. За съжаление това били предимно грубовати шеги. И докато той се търкалял от смях, на жертвите на неговите хлапашки лудории съвсем не им е било весело. Горко обаче на тогова, който си позволял да засегне самолюбието му: тогава той побеснявал и ставал направо опасен за околните. Този сприхав, избухлив лудетина имал освен това още една слабост: бил страшно влюбчив. Когато се увлечал по някоя разпътница, следвал я като покорно агне.

Как Самсон поискал да се жени

Самсон обичал да скита из страната и един ден тръгнал за град Тимнат. Там се влюбил до забрава в една красива филистимлянка и естествено поискал да се ожени. Бързо се върнал в къщи и замолил родителите си да отидат да го сватосат за любимата му. Старите му родители се хванали за главата от огорчение: синът им и без това им създавал много неприятности, а сега на всичко отгоре му се дощяло да се жени за чужденка, дъщеря на необрязан филистимлянин. Разгаленият единствен син обаче не искал да отстъпи и повтарял кратко и ясно: „Нея ми вземете, понеже тя ми се понрави.“ Родителите, нали са родители, въздъхнали тежко и се съгласили с прищявката на синчагата си. Самсон се сгодил и оттогава често ходел у тъста си. Един ден, когато вървял бодро по пътеката между лозята, на пътя му се изправил млад ревящ лъв. Самсон го разкъсал на парчета и като че ли нищо не се е случило, отишъл в Тимнат, без да спомене никому за приключението си. Когато се връщал в къщи, за свое удивление видял, че в устата на убития лъв се загнездил рой пчели, който вече натрупал значително количество мед. Самсон занесъл питите мед на родителите си, но не им казал къде го намерил. Най-сетне дошъл жадуваният ден на сватбата. Според филистимския обичай сватбените тържества продължавали седем дни. При едно от пиршествата Самсон се забавлявал с тридесет филистимляни да разрешават гатанки. По едно време той се обзаложил с тях за тридесет ризи и тридесет премени, че няма да разрешат неговата гатанка. Щом обзалагането било сключено, казал:

Из ядача излезе ядиво

И из силния излезе сладко.

Филистимляните явно загубили настроение. Три дни блъскали глава над странната гатанка, но никак не могли да отгатнат какво имал пред вид Самсон. Окончателно отчаяни, те отишли при жена му и заявили открито: „Придумай мъжа си да ти отгатне гатанката; инак ще изгорим с огън тебе и бащиния ти дом; нима ни поканихте, за да ни оберете?“ Какво можела да стори нещастната жена? Наплашена от дръзката заплаха, тя, ще не ще, трябвало да изиграе тази комедия, за да спаси имота на родителите си. Затова отишла при своя съпруг и обляна със сълзи се заоплаквала горчиво: „Ти ме мразиш и не ме обичаш; ти зададе гатанка на синовете на моя народ, а мен я не отгатваш.“ Самсон усуквал и търсел как да извърти работата, опитвал се да се отърве с шеги и да отклони разговора на други теми, но жената плачела, употребила всички начини на ухажване и се галела толкова дълго, че най-сетне съпругът омекнал и разкрил тайната си. На другия ден филистимляните се явили на масата за пир и с усмивка на тържество заявили, че в гатанката става дума за убит лъв с пити мед в устата. Самсон веднага схванал, че бил пратен за зелен хайвер. Въздържайки гнева си, отвърнал с принудено спокойствие: „Да не бяхте орали с моята телица, не бихте отгатнали гатанката ми.“ Най-лошото било, че трябвало да помисли за изпълнението на загубения облог. Тридесет ризи и тридесет дрехи — това не е шега. Родителите му не били богати, не можел да ги моли за помощ. Като размишлявал как да излезе от това положение, най-сетне му хрумнал прост и резултатен помисъл. Рано сутринта тръгнал за Аскалон и убил тридесет филистимляни, като от всекиго взел по една риза и една дреха. След като платил по този начин дълга си към своите коварни сътрапезници, той дори не погледнал вероломната си жена и се върнал при своите родители. След известно време обаче гневът му се успокоил и той започнал да тъгува за женичката си. С нежност помислил, че тя не го измамила поради зла воля, че сторила това по принуда и от привързаност към родителите си. Как да я наказва заради нейната беззащитност и измама без вина. Тогава взел едно яре, за да устрои пир за помирение, и незабавно тръгнал за Тимнат. Там обаче го чакало съвсем ненадейно оскърбление. Изпълнен с нетърпение, той тръгнал направо към стаята на жена си, но тук, о ужас, му препречил път тъстът и заявил, че оженил дъщеря си за другиго, понеже мислел, че Самсон я изоставил завинаги. Проявил обаче добра воля и му предложил ръката на по-малката си дъщеря, още по-хубава от по-голямата. Тази вест убола много Самсон. Той не искал и да чуе за по-малката, по-хубава девойка, разбрал само, че стои унизен пред прага на копняната съпруга, че е оскърбен като някакъв най-долен хлапак. Той, най-силният между силните, който предизвиква удивление между сънародниците си и чужденците. Как ще се покаже сега пред хората с такъв позор. Трябва да го измие на всяка цена, да си отмъсти с насилие на виновниците за неговото нещастие и унижение. Когато тия мисли преминавали през главата му, той се наострил и процедил зловещо: „Сега ще бъда прав пред филистимляни, ако им сторя зло.“ Ето така започнала частната война на атлета срещу филистимляните. Самсон не смеел да се покаже в къщи и само обикалял като вълк из околността на Тимнат, за да безпокои омразния град. Най-сетне му хрумнала оригинална и необикновена мисъл. Уловил с клопка триста лисици, завързал ги с въже, закрепил на опашките им запалени факли и ги подгонил по посока на града. Ужасените животни бягали като луди напред и палели по пътя ниви, лозя и маслинови горички. Целият имот на филистимските земеделци се превърнал в пепел. Заслепени от отчаяние, жителите на Тимнат убили бившата жена и тъста на подпалвача. Самсон веднага узнал това и се заклел да им отмъсти жестоко. Дълго време той тормозел филистимляните с партизанска война. Израствал като изпод земята, убивал минувачи и сеел такъв ужас, че никой не смеел да покаже носа си извън стените на града. Скоро настанали мизерия и глад, застой и страх парализирали градския живот. Поради един убиец гордият град се намерил в такова положение, сякаш бил обсаден от цяла армия. Насетне филистимляните решили да сложат край на тия изстъпления. Войската им нахлула в земята на Иуда и под заплахата, че ще опустоши страната, поискала да й бъде предаден виновникът. Боязливите жители на Иудея с угодническа ревност изпратили три хиляди бойци в планината Етам, където атлетът си бил свил гнездо в една от тамошните пещери. Предводителят на войската влязъл в преговори с него и го скастрил гневно: „Не знаеш ли, че филистимляните владеят над нас? Какво ни докара?“ „Както те постъпиха с мене, тъй и аз постъпих с тях“ — отвърнал навъсено Самсон и веднага добавил: „Закълнете се, че няма да ме убиете.“ Понеже получил обещание, че филистимляните няма да го убият, предал се доброволно и позволил да го вържат с въжета. Филистимляните посрещнали пленника с обиди и подигравки. Самсон понасял пасивно всички унижения, но когато някои по-смели започнали да го дърпат и налагат с юмруци, той се разярил страшно, напънал мишци, като конци разкъсал въжетата, грабнал една магарешка челюст, която се търкаляла наблизо на земята, и яростно атакувал угнетителите си. Той се гневял и мятал като обезумял. И удрял наляво и надясно, а който му паднел под ръка, рухвал мъртъв с разбита глава. Филистимляните били обзети от ужас и всред нечовешки вой се хвърлили в паническо бягство. Самсон се възползувал от бъркотията, за да избие колкото може повече врагове, и така убил хиляда филистимляни. Той бил безкрайно доволен от себе си. Когато се връщал в планинското си леговище, крачел при весел ритмичен съпровод:

С челюст на осел,

С челюст на жребец от ослица

Ги унищожих

И убих хиляда мъже.

Той обаче не останал там дълго, защото благодарните му сънародници го избрали за съдия. Оттогава в продължение на двадесет години упражнявал властта над тях и едновременно бил страшилище за филистимляните, които след болезнения урок вече нямали смелост да го закачат.

Приключенията на Самсон в Газа

Самсон бил толкова самоуверен, че се разхождал сам по филистимските градове. Когато крачел по улиците и разглеждал изложените за продан стоки, дори с поглед не обръщал внимание на градската тълпа, която със страх отстъпвала от пътя му. При своите скитания той прескачал много пъти и до Газа, многолюден град, забогатял от търговия. Един ден срещнал там една хубава развратница и я харесал толкова, че отишъл да я посети в къщата й. Вестта, че Самсон има намерение да нощува в Газа, бързо се пръснала между филистимляните. Те потривали ръце от радост, защото най-сетне попаднал в ръцете им. Щом се свечерило, затворили градската порта и поставили пред нея стража, която трябвало на сутринта да го изненада и убие. Но Самсон усетил някак клопката и още в полунощ се измъкнал скришом от къщата на развратницата. Стражата не го очаквала толкова рано и всички спели дълбоко; тогава той избил стражата, изкъртил тежката порта от пантите й и я занесъл на гръб на върха на един хълм към Хеврон. Този подвиг, който свидетелствувал не само за необикновената му сила, но и за небивалата му хитрост, увеличил славата му, а филистимляните отново били изложени на присмех в очите на съседните народи.

Самсон и Далила

Влюбчивият Самсон попаднал след това в мрежата на друга филистимлянка на име Далила, която живеела в долината Сорек. Но вероломната жена не била достойна за любовта му. Дошли при нея филистимски князе и й рекли: „Придумай го и узнай в какво му е голямата сила и как да го надвием, за да го вържем и усмирим; ние пък ще ти дадем за това всеки по хиляда и сто сикли сребро.“ Очите на подкупната разпътна жена засветили при мисълта за тия богатства. Тя само чакала най-близкия нежен момент, та с най-невинен израз на лицето да попита любовника си за тайната на голямата му сила. Самсон обаче бил станал вече по-предпазлив по отношение на любовниците си и не се разприказвал толкова лесно. Затова решил да се пошегува с любопитната Далила и й признал уж в най-голяма тайна, че веднага би загубил силата си, ако го вържат със седем мокри въжета. Предателката бдяла напрегнато през нощта, докато Самсон заспи, за да изпълни плана си. Тя го завързала със седем въжета, измъкнала се тихо от къщи и довела филистимляните. Когато се върнала в стаята, викнала уж с уплашен глас: „Самсоне, филистимляните идат върху ти!“ Атлетът скочил като попарен от постелята, разкъсал на парчета въжетата, с които бил вързан, и изпратил с презрителен смях бягащите през глава заговорници. Далила се клела, че също била спала и че най-добро доказателство за невинността й било това, че го предупредила навреме. Самсон се преструвал, че й вярва, но когато любопитната жена продължавала да настоява да й издаде тайната на силата си, решил да се позабавлява за нейна сметка и да си поиграе с нея като котка с мишка. Преструвал се, че се съгласява с молбите и любовните й заклинания, доверявал й някакъв измислен набързо начин за отнемане на силата му и най-спокойно заспивал в нейните прегръдки. Веднъж например казал, че трябва да го вържат с нови, никога неупотребявани въжета, друг път, когато първата рецепта се оказала безрезултатна, съобщил й един странен начин, според който седем кичура от косата му трябвало да се вплетат в основата, сложена на тъкачно кросно, а след това кросното да се закове с гвоздеи в пода. След всеки такъв опит Далила понасяла срамно поражение, а филистимляните трябвало да се спасяват с бягство, преследвани от смеха на шегобиеца. Тази забава не била обаче безопасна за дълго време. Хитрата жена успяла вече да разбере слабостта на сладострастния си любовник. Тя му отказвала капризно благоразположението си, измъчвала го с въсене и вайкане, докато накрай довела до това, че за да има мир, Самсон й издрънкал истината: „Бръснач не се е докосвал до главата ми, защото аз съм назорей божий от майчината си утроба: ако ме остриже някой, ще ме напусне силата ми; аз ще отслабна и ще бъда като другите човеци.“ Далила веднага уведомила сънародниците си да дойдат бързо с обещаната парична награда. После приспала Самсон в скута си и накарала бръснар да му остриже косата. Когато той се събудил, Далила го отблъснала с презрение от себе си и го прогонила от къщи. В тоя момент дотърчали филистимляните. Самсон се хвърлил върху тях, без да знае, че е остриган и че Йехова му отнел силата поради потъпкването на назорейския обет. След кратък и слаб отпор той трябвало да се поддаде на превъзхождащите го по сила филистимляни. Те го оковали във вериги, извадили му очите и триумфално го отвели в Газа. Най-напред безсилният и ослепен пленник бил изложен на присмеха и подигравките на тълпата, а после хвърлен в тъмница, където бил прикован за колело, за да мели жито.

Героичната смърт на Самсон

Филистимляните решили да чествуват победата си над своя най-голям враг с жертви и голямо пиршество в храма на бог Дагон. Този храм бил висока сграда, която се държала на мощни стълбове. Просторният двор бил ограден с клони, партерни портици и етажни лоджии. Там било пълно и шумно от веселите пируващи. Филистимляните, запалени любители на празненствата и пировете, не само че пиели вино, но и били големи пияници. Гуляят бил в разгара си, врявата се усилвала от минута на минута, а прислугата напрягала всички сили, за да успява да пълни чашите. По едно време развеселените пируващи поискали Самсон да ги забавлява с музика. Тогава го извели от тъмницата и му тикнали в ръцете седмострунна арфа. Ослепеният великан, прикован на позорна работа да мели жито, застанал в храма близо до две колони и започнал смирено да свири мелодия, която някога му тананикала неговата майка. Но пияните изобщо не го слушали. Те го довели само, за да се наслаждават на гледката на неговото падение и по тоя начин да си платят за всички мигове на страх и подигравки, които преживели по негова вина. Звучните тонове на еврейската песен се губели в пиянските крясъци, в отвратителните обиди и ругатни, отправяни към унижавания атлет. Блед като труп, с празни очни ябълки, Самсон понасял търпеливо оскърбленията. Изглеждал на човек безпомощен и душевно сломен. Никой дори не предчувствувал какво става в него. Никой и не забелязал, че косата му, извор на голямата му сила, отново била порасла. Той движел устни и шепнел умолително към Йехова: „Господи Боже! Спомни си за мене и ме подкрепи само сега, о Боже, за да си отмъстя изведнъж на филистимци за двете си очи.“ После казал на момчето, което го довело от тъмницата: „Пусни ме, за да докосна стълбовете, на които се крепи цялата сграда, та да се облегна на тях и да отпочина малко.“ Момчето изпълнило молбата му. Тогава Самсон прегърнал с ръце двата стълба и викнал с висок глас: „Умри, душо моя, с филистимци!“ В светилището на Дагон внезапно зацарила тишина, хората скочили на крака и със страх погледнали към слепеца. Но в същия момент Самсон се напрегнал и с всички сили разтърсил стълбовете. Храмът се сринал с ужасен гръм и заровил под развалините си атлета и трите хиляди филистимляни, които се намирали там. Иудеите откупили тялото на героя, който предпочел да загине, отколкото да води живот в робство и унижение. Погребали го в гроба на баща му Маной и оттогава с гордост разказвали историята на неговия живот.

Как племето на дан откраднало статуята на Йехова

Една жена, чиято къща се намирала на планината Ефрем, спестила хиляда и сто сикли сребро. Но какво било възмущението й, когато намерила касичката си празна. Някой бил откраднал всичките й спестявания. В пристъп на отчаяние тя проклела непознатия крадец и молела Йехова да го накаже със смърт. Тогава дошъл синът й, на име Миха, признал със страх, че той извършил кражбата, и върнал среброто. Майката бързо оттеглила клетвата и простила на виновника. От спестяванията си определила двеста сикли за изливане статуя на Йехова, която дала на сина си като награда за проявеното разкаяние. Въпреки забраната на Исус Миха устроил в дома си светилище на Йехова, а за свещеник определил собствения си син. Но той нямал особено много доходи от това светилище, както бил очаквал отначало. Околното население не се отнасяло сериозно към свещеника, който не произхождал от левитското коляно. Един ден у Миха пристигнал пътуващ левит и го помолил да му окаже гостоприемство. Той бил от иудейския град Витлеем и скитал по света, за да търси работа. Миха веднага го поканил да стане свещеник в неговото светилище и като възнаграждение му предложил храна, десет сикли злато и две облекла годишно. В това време племето на Дан се борело с големите трудности в южен Ханаан. Там то съседствувало с филистимляните, които напирали към неговата земя и от ден на ден ставали все по-опасни. Тогава хората от Дановото племе решили да се преселят на друго място в Ханаан. За тази цел изпратили на север петима мъже със задача да намерят подходящо място за заселване. По пътя пратениците се отбили при Миха, огледали удивени светилището и се впуснали в разговор със свещеника. Това, което узнали, било много по вкуса им. Да имат собствен религиозен център и да бъдат независими от далечния Силох — какво удобство и полза едновременно. Те обаче не издали мислите си и продължили своя път. Спрели се едва в Лаис, град при северната граница на Ханаан. Околността там била много плодородна, а населението не се отличавало с особена войнственост. Скоро шестстотин души мъже от Дановото племе тръгнали заедно със семействата си и цялото имущество да превземат Лаис. Емигрантите се спрели в планината Ефрем и с настъпването на нощта се промъкнали в светилището на Миха, за да си присвоят сребърната статуя на Йехова заедно с всички богослужебни предмети. Левитът, който ги уловил, веднага разбрал, че при тях има изгледи за по-добър живот, затова прибрал багажа си и тръгнал подире им. Когато Миха открил сутринта грабежа, повикал прислугата си и се спуснал да преследва грабителите. Видял ги отдалеко и викнал да спрат веднага, но скоро разбрал, че тия грабители са способни на всичко и е по-добре да се махне от пътя им. Затова той се обърнал с достойнство и тръгнал обратно към къщи. Хората от Дановото племе лесно превзели Лаис, превърнали го в пепелище, избили жителите му и върху развалините му построили столицата си Дан. Издигнатото там светилище със сребърната статуя на Йехова се прочуло в целия Ханаан, въпреки че съществувало незаконно и било заклеймявано от свещениците в Силох. Защото по онова време липсвал вожд, равен на Исус, който би съумял да възстанови единството на разбития Израил.

Престъплението на вениаминците

В подножието на планината Ефрем живеел един левит, женен за жена от иудейския Витлеем. Съпрузите не живеели в съгласие помежду си. Най-сетне крамолите довели до това, че жената напуснала къщата на мъжа си и се върнала при своя баща във Витлеем. След четири месеца левитът закопнял за своята половина и решил да се помири с нея. Натоварил на два осли храна, хляб и вино и тръгнал на път, придружен от момче, за да му прислужва. Тъстът го приел с отворени обятия и няколко дни го гощавал у дома си с най-голяма сърдечност. Понеже и съпругата му се сдобрила, помирените съпрузи побързали да се приберат у дома си в подножието на ефремската планина. Вечерта ги изненадала край стените на Йерусалим и момчето-прислужник съветвало да пренощуват в града. Там обаче живеели иевусейци и затова левитът отговорил: „Не, няма да отидем в град на другоплеменници, които не са от синовете израилеви, а ще гоним Гива.“ Гива, шумен град, се намирал в областта, заета от племето на Вениамин. Понеже нямало къде да пренощуват, пътниците седнали на улицата. В града имало голямо движение, но минувачите отминавали равнодушно пришълците с вързопчетата и не се чувствували задължени да им окажат гостоприемство. По уличката минал един старец, който се връщал от полска работа в къщи. Уморен поради възрастта си и работата през целия ден, той все пак се спрял и предложил на пътниците да пренощуват у него. Той не бил от вениаминовото коляно, а син на ефремовия род и се бил заселил в Гива, където се сдобил със земеделско стопанство. Старецът завел гостите си в къщи, сложил на ослите им сено и поканил пътниците на вечеря. Тогава къщата била обкръжена от тълпа най-лоши градски негодници, които започнали да удрят с юмруци по вратата и да искат да им се предадат чужденците. „Изведи човека, който влезе в къщата ти, за да го познаем!“ — викали те заплашително. Старецът излязъл пред къщата и заклинал развилнелите се мерзавци с умолителен глас: „Не, братя мои, не правете зло, когато тоя човек е влязъл в къщата ми; не правете това безумие; ето аз имам дъщеря мома и той има наложница; ще ги изведа, опозорете ги и правете с тях каквото ви е угодно; а с тоя човек не правете това безумие!“ Най-сетне нападателите отвлекли жената на левита и я държали цяла нощ. На разсъмване опозорената жена се довлякла до дома на ефремеца и умряла на прага. Левитът я сложил на гърба на осела и бързо напуснал града. У дома си разрязал тялото на умрялата от изтезание жена на дванадесет части и ги разпратил на всичките израилски колена като доказателство за ужасното престъпление на жителите на Гива. Израилтяните се събрали в Масифа, за да разгледат оплакването. Изпратените в Гива пратеници искали предаването на престъпниците, но вениаминците отхвърлили гордо искането. Затова им била обявена война. Обединената израилска армия пристигнала пред стените на Гива, където била съсредоточена войската на разбунтуваното племе. Войната била дълга и необикновено кървава. Две последователни наказателни експедиции понесли съкрушително поражение и оставили на бойното поле хиляди убити; едва третата експедиция благодарение на умела засада спечелила победа. Разярени от загубите и съпротивата, бойците на Израил извършили страхотна сеч над вениаминците. Те не щадели никого — нито мъже, нито жени, нито деца. С огън и меч опустошили областта им, избили живия инвентар и изгорили града. Последният отряд от шестстотин вениаминци се укрили на върха на планината Римон, където се отбранявали успешно четири месеца и накрай получили опрощение. Преди да тръгнат на война, израилтяните дали клетва, че никога няма да дадат дъщерите си да се женят за престъпниците. Сега, след окончателното изтребване на вениаминските жени и деца, клетвата станала смъртна присъда за едно от дванадесетте поколения на Иаков, защото шестстотинте оцелели вениаминци се лишавали от възможността да сключат брак и си създадат семейства. Старейшините на израилските племена се събрали в Силон и се вайкали пред ковчега на завета: „Господи, Боже израилев! Защо се случи това в Израиля, че изчезна сега едно коляно у Израиля?“ Накрая бил намерен изход от затруднението. Трансйорданският град Иавис Галаадски бил отказал участие във войната. Следователно трябвало да бъде наказан примерно за непослушанието му. Вениаминците получили разрешение да го превземат, да избият населението и да вземат оттам моми и жени. Така и станало. Оказало се обаче, че само четиристотин моми станали тяхна плячка: двеста вениаминци пак останали без жени. И на това се намерил начин: останалите двеста вениаминци били посъветвани да се скрият в цветята край портата на град Силон, където точно по това време се чествувал някакъв религиозен празник. По стародавен обичай момите излизали, като танцували по полските пътеки, за да изразят почит към Йехова. В момент, когато се били забравили в танци и песни, вениаминците изскочили от прикритията си и отвлекли най-хубавите за свои жени. После се върнали в родните си места и започнали нов живот, като издигали от развалините и пепелищата разрушените си градове и села. Ето по такъв начин оцеляло от пълно унищожение поколението на Вениамин.

Вярната Рут с гълъбовото сърце

През епохата на владичеството на съдиите Ханаан бил сполетян от глад. Един от жителите на Витлеем на име Елимелех решил да търси хляб в Трансйордания и емигрирал в Моав заедно с жена си Ноеми и двамата си сина Махлюн и Хилеон, както и с цялото си имущество. Там синовете му се оженили за моавките Орфа и Рут. Съдбата обаче не била благосклонна към преселниците: мъжете скоро умрели и оставили без средства за живот трите овдовели жени. Тогава Ноеми закопняла за Витлеем, където се била родила и прекарала най-хубавите години на младостта си. От пътници узнала, че там положението отново се подобрило и поради това решила да се върне. Придружили я и двете й снахи. По пътя старата Ноеми се укорявала, че взема двете млади вдовици и ги осъжда на несигурна съдба в чужда страна, затова настоявала да се върнат в Моав, където биха могли да се оженят повторно. Жените се разплакали от вълнение и разцелували добрата си свекърва. Но само Орфа решила да се върне в Моав, Рут обаче отговорила със сълзи на очи: „Не ме принуждавай да те оставя и да се отделя от тебе; но където идеш ти, там ще дойда и аз, и гдето живееш ти, там ще живея и аз; твоят народ ще бъде мой народ, и твоят Бог — мой Бог; и гдето умреш ти, там и аз ще умра и ще бъда погребана; нека Господ ми стори това и това, и нещо повече да стори: само една смърт ще ме раздели от тебе!“ Ноеми и Рут пристигнали във Витлеем през време на жътвата, когато по крайградските ниви жънели храните. Те били бедни и нямали какво да сложат в уста. Снахата решила да се възползува от стародавната привилегия на пътниците и бедните и отишла да събира класовете, оставени от жътварите на стърнището. От зори до здрач крачка по крачка вървяла наведена зад тях, за да не отрони нито един клас, а вечерта се връщала при свекърва си и приготвяла скромна вечеря от събрания ечемик. Една сутрин, когато била заета със събирането на класовете, от Витлеем дошъл собственикът на нивата. Той се наричал Вооз и бил роднина на умрелия мъж на Ноеми. Като видял момичето, попитал хората си: „Чия е тая млада жена?“ „Тая млада жена е моавка, дошла с Ноеми от моавските поля“ — отговорили жътварите. Вооз се оказал милостив човек. Трогнат от трудолюбието на чужденката, не само й позволил да събира класове, но и я поканил всеки ден да обядва заедно с жътварите. А скрито поръчал да оставят нарочно на стърнището повече класове за нея. „С какво съм придобила пред очите ти милост — попитала Рут, — та ме приемаш, макар и чужденка?“ На това Вооз й отговорил: „Обадиха миг всичко що си сторила за свекърва си след смъртта на мъжа й, че си оставила баща, майка и родина и си дошла между народ, който не си познавала до вчера и завчера.“ Рут побързала силно зарадвана за в къщи, като занесла шест мери ечемик и половината обед, който оставила за свекърва си. Тогава Ноеми й открила, че Вооз е близък роднина на покойния й мъж Елимелех. „Дъще моя — уверявала я тя нежно, — не бива ли да ти потърся прибежище, за да добруваш?“ В Ханаан било прието храната да се вършее нощем, защото тогава духали ветрове, които помагали за отделянето на празния клас от зърното. Ноеми узнала, че през следващата нощ Вооз ще вършее и след работа възнамерява да преспи на гумното. Тогава тя обмислила хитър план за действие. Намазала Рут с ароматни масла и я облякла с нова рокля, после я пратила на полето, където Вооз спял на сламата, покрит с плащ. Следвайки съвета на свекърва си, Рут се приближила на пръсти, отметнала полата на плаща и тихо си легнала в краката му. Вооз се събудил в полунощ и се учудил силно, когато видял, че при него лежи жена. „Коя си ти?“ — викнал той малко поуплашен, защото не я познал в тъмнината. „Аз съм Рут, твоя робиня — отговорила девойката с разтреперан глас, — простри крилото си над твоята робиня, защото си ми сродник.“ Вооз веднага се ориентирал за какво става дума. Стар закон го задължавал да вземе за жена бездетната вдовица на най-близък роднина. Нямало повод да се откаже от това задължение, защото опознал Рут като добродетелна и трудолюбива жена. Въпросът бил там, че във Витлеем имало друг по-близък неин роднина, който имал по-голямо право над нея. Трябвало най-напред да бъде попитан дали ще иска да използува това си право. В желанието си да изясни този въпрос Вооз поканил десет възрастни мъже за свидетели и седнал с тях при градската врата. Въпросният роднина бил земеделец и всеки ден излизал от града, за да обработва нивите си. Вооз го спрял и го настанил при себе си, заобиколен от десетимата свидетели. С тържествен израз на лицето той го уведомил, че Ноеми се върнала и че част от нивите на Елимелех се падат на нея. Трябва този дял да бъде откупен и за тази цел нивата трябва да бъде обявена за продан, а той като най-близък роднина има право да я купи пръв. Очите на роднината светнали. Като всеки земеделец той бил алчен за земя, затова отвърнал, без да му мисли: „Аз ще я купя.“ „Щом купуваш нивата от Ноеми, трябва да купиш и от моавката Рут, жена на умрелия, и трябва да се ожениш за нея, за да възстановиш името на умрелия в дела му.“ Това не се харесало на роднината. Той с готовност би купил земята, но не на такава цена. И без това имал многобройно семейство, та как ще се натоварва с допълнителна жена и допълнително потомство. Затова разперил ръце с израз на съжаление и заявил, че се отказва от правото на купуване в полза на Вооз. В Израил отдавна бил осветен обичай, който правел такъв акт законен: човекът, който се отказвал от вдовицата на своя роднина, както и от нейната зестра, свалял сандала си и в присъствието на свидетели го връчвал на своя наследник. Без този символичен жест актът на отказването бивал невалиден. Затова Вооз поискал от роднината си да му даде своя сандал и като го показал на свидетелите, обърнал се към тях със следните думи: „Вие сте сега свидетели, че аз купувам от Ноеми всичко Елимелехово, всичко Хилеоново и Махлоново.“ Свидетелите отговорили в хор: „Ние сме свидетели. Да даде Господ, щото жената, която ще влезе в къщата ти, да бъде като Рахил и като Лия, които и двете въздигнаха дома израилев; придобивай богатства в Ефрат и нека се слави името ти във Витлеем.“ Чрез изказването на тази церемониална правна формула Вооз станал мъж на Рут и законен наследник на наследството, оставено от Елимелех. Съпрузите прибрали у дома си старата Ноеми и живели много щастливо. Скоро им се родило момче, което нарекли Овид. Него го чакала вечна слава като дядо на цар Давид, който бил най-големият герой на израилския народ.

[1] Държавата Арам се намирала в Сирия, затова някои изказват съмнение, че цар Хусарсатем е могъл от толкова далеко да се отправи за южен Ханаан, Вероятно редакторите на Библията са направили грешка, като са писали РМ (Арам) вместо ДМ (Едом). Държавата Едом е граничела с южен Ханаан. — Б.а. ↑

Епоха на борби и героизъм

Дали шестата книга от Стария завет представлява спомени на Исус Навин, както се е смятало от векове? Дали може тази книга да се смята за достоверен исторически извор? И на двата въпроса науката отговаря отрицателно.

Въз основа на езиковия анализ на текста безусловно се установява, че тази книга е конгломерат от няколко исторически предания, които произхождат от разни векове и различни израилски среди. Освен това с течение на времето тези извори са били подложени на редица последователни редакционни промени. Общо взето, преобладава мнението, че в книгата на Исус имаме работа с два основни документа: с изложение за превземането на Ханаан, написано в началото на IX век преди нашата ера, както и от описание на подялбата на превзетата страна, извършена през времето на Соломон. С две думи, книгата на Исус е създадена няколкостотин години след смъртта на мнимия автор.

Ние употребихме нарочно термина „конгломерат“, защото редакторите на Библията са се ползували от предадените им традиционни документи безкритично, без да се опитат да ги съчетаят в логично цяло. Поради тази причина библейските разкази са нашпиковани с ред повторения и нелогичности, които дезориентират читателя.

В рамките на нашите ограничени възможности ние сме в състояние да приведем само някои по-забележителни примери. Но читателят на Библията, който се интересува повече от този въпрос, може без трудности да се убеди колко много са тия нелогичности. Те се хвърлят в очи още при първото четене на текста.

Узнаваме например, че след разгромяването на коалицията в южен Ханаан израилтяните разрушили Йерусалим и погубили жителите му. А в следващата глава редакторите на текста забравили това и най-спокойно разказват, че Йерусалим не бил превзет и че иевусейците продължавали да живеят в него и през тяхно време. Това впрочем се потвърждава от инцидента в живота на онзи левит, който имал неприятности с жена си. На връщане у дома си той минавал в здрач край стените на Йерусалим. Тогава момчето-прислужник му предложило да пренощува в града. На това левитът отвърнал следното: „Не, няма да отидем в град на другоплеменници, които не са от синовете израилеви.“ При това трябва да се има предвид, че целият този разказ е бил създаден няколко или дори двадесетина години след смъртта на Исус, мнимия завоевател на Йерусалим.

Така стои въпросът и с град Сихем. В края на своя живот Исус събрал там израилтяните и още веднъж им напомнил, че трябва да останат верни на съюза си с Йехова.

Днес обаче знаем, че Сихем дълго след смъртта на Исус си е бил в ръцете на ханаанците. Някои библейски изследователи се мъчат да излязат от затруднението, като изказват предположение, че въпросното събрание не се е състояло в самия град, а в неговата околност, където вече може би е имало заселени израилтяни. Тази хипотеза обаче не е убедителна. Компилаторите на библейските текстове са се поддали на народното внушение и просто са прехвърляли в миналото състоянията на нещата, както са съществували през тяхно време. Тогава Сихем е бил израилски град, та лесно е могло да се създаде мнението, че бил такъв още през времето на Исус.

Естествено, оттук има само една крачка до легендата, че там именно се е състояло историческото събрание. Та нали Сихем е град на Авраам, град, обграден с култ от евреите. Когато се е определяло именно там мястото на последния акт на Исус, на тържествения акт на потвърждаване синайския съюз, с това се е повишило неговото огромно религиозно значение и символична изразителност, като е бил свързван с най-старите еврейски традиции от епохата на патриарсите.

Цял ред съвсем очевидни непоследователности срещаме особено в онази част от Библията, в която са изредени израилските придобивки в Ханаан. Царят на Йерусалим Адониседек бива убит по заповед на Исус, а по-късно загива повторно от ръката на племето на Иуда. Наистина в първия случай той носи името Адониседек (Исус Навин 10,1), а във втория Адон-Везек (Съдии израилеви, 1,7), но несъмнено тук става дума за едно и също лице.

В първата глава на книгата Съдии израилеви племето Иуда заема и градовете Газа, Аскалон и Екрон. Но още в следващия стих, при все че споменатите градове се намирали в крайбрежната низина, редакторите на Библията съобщават, че Иуда „завладя планината; но не можа да прогони жителите на долината, защото те имаха железни колесници“. Те — това са филистимляните, които не само че не били победени тогава, но след време сами покорили израилтяните.

Смутени от тези противоречия, ние се запитваме в края на краищата кои от тези градове е превзел Исус, а кои неговите помощници и наследници и кои ханаански градове наистина са били завладени от израилтяните.

Ако към тези съмнения прибавим и това, което вече знаем, че в момента на израилското нашествие Иерихон и Гай отдавна вече са лежали в развалини и че личността на Исус е много проблематична — стигаме до убеждението, че шестата книга на Библията не е достоверна като исторически извор.

Съвременните изисквания отново са в противоречие с намеренията на компилаторите на Библията. Тях не ги е интересувала историческата истина в съвременното значение на тази дума, нито ги е стеснявала хронологията. Имали са пред вид само една мисъл: да покажат с избрани примери, че превземането на Ханаан е било изпълнение на обещанията на Йехова, следователно събитие с религиозен характер. В стремежа си към тази цел те си позволявали да си служат съвсем произволно с историческите документи: едни са отминавали с мълчание, а други подлагали на преработка. В резултат шестата книга на Библията станала сбор от разкази с религиозно-нравствени тенденции. Тези разкази поучават, че израилтяните дължат всичко на Йехова, който бдял върху хода на завоевателната кампания и при нужда подпомагал израилтяните с чудеса. Вождът на нашествието Исус побеждавал само защото бил верен последовател на Йехова. В края на живота си той укрепил „синайския съюз“ и умрял с ореол на светост като мъдър учител на народа и несломим бранител на Мойсеевото наследство.

Приели веднъж такава интерпретация като предпоставка, редакторите на библейските текстове трябвало по силата на нещата да представят превземането на Ханаан като свършен факт. Според тяхната версия ханаанците били напълно избити или покорени. Това било пълно доминиране на избрания народ, което не позволява никакъв компромис или милост към победените. Йехова, който се отличава с качествата на строг, неумолим бог на войната, заповядва на последователите си да не щадят дори жените, децата и животните. Съгласно военната клетва „херем“, която се намира в предписанията на книгата Второзаконие, в превзетите градове не бил оставен камък върху камък. Дори ценните военни плячки били превръщани в прах и пепел, а който, като например Ахан, нарушавал свещения закон на „херема“ и си присвоявал част от плячката, заплащал със смърт върху клада.

По тоя случай трябва да отбележим, че би било грешка, ако поискаме да оценим тези събития в духа на днешните нравствени понятия. Оная епоха била варварска, приетият военен обичай позволявал да бъдат избивани пленниците и населението на превзетите крепостни градове, жестоко да бъдат осакатявани или убивани царете, да се служи с коварство и предателство. Такъв бил в ония далечни времена нормалният ход на водените войни. В това отношение израилтяните били истински синове на своята епоха и не са се различавали от другите народи на древния свят. Тотални войни са водили и вавилонците, и египтяните, и асирийците и, както знаем това от Омир, гърците.

Впрочем по-късно ще се убедим, че авторите на Библията при въодушевлението от своя религиозен фанатизъм са преувеличавали силно ужаса на израилтянските жестокости. Още Исус е започнал преговори с гибеонците, а от книгата Съдии израилеви узнаваме, че страната и по-нататък била населена с многобройно ханаанско население.

При това положение се явява въпросът, дали Исус наистина е превзел Ханаан. Понеже книгата Съдии израилеви е в същност история на освободителните борби на израилтяните срещу ханаанското население, което непрекъснато им налагало своето иго, отговорът трябва да бъде отрицателен.

В такъв случай какво в същност е направил Исус? Този въпрос археологията е разрешила в началото на нашия век. Първото сензационно откритие бяха египетските вази, върху които фараоните записвали имената на враждебните или разбунтувани палестински градове. Тези вази били строшавани при големи религиозни тържества в знак на проклятие. По тяхно разбиране това не било само символичен акт, защото в Египет свято вярвали, че унищожението на имената на народи, градове или отделни лица им докарва действително унищожение. За библейските изследователи обаче беше важно, че върху тия късове можаха да се прочетат имената на ред ханаански градове, споменати в Библията, което представляваше първото доказателство, че в това отношение тя е достоверна.

В резултат разни археологични експедиции пристъпиха към търсене на поменатите ханаански градове. Американците откриха развалините на град Ветил, който се намира на километър и половина от Гай. През няколко културни пласта те най-сетне достигнали до развалини, които несъмнено произхождат от XII век преди нашата ера. Там те намират следи от страхотен пожар, пепелта в развалините на къщите достигала метър височина, а разтрошените идоли свидетелствуват, че разрушенията били извършени от чужд нашественик. По-дълбоките разкопки показали, че Ветил е бил основан в ранния бронзов период горе-долу по времето, когато е бил разрушен Гай. Изследователи на Библията изказват предположение, че летописците просто са сбъркали град Гай с Ветил. Гай от няколкостотин години преди Исус е лежал в развалини и никога не е бил възстановяван. В това време върху развалините на Ветил израилтяните издигнали свои собствени къщи.

При тия условия лесно е могло да се роди мнението, че развалините на Гай са паметник на кампанията на Исус.

Откопани бяха също развалините на градовете Лакиш, Еглон, Девир, Хеврон и други. Навсякъде в пласта от XII век преди нашата ера били намерени сигурни следи на насилие и пожар. През 1956 г. експедицията на еврейския университет в Йерусалим попаднала на развалините на Асор, столица на нещастния цар Иавин. Тази крепост се е намирала на север от Галилейското езеро и е имала около 40 хиляди жители. Въз основа на разкопките е установено, че през XVII век преди нашата ера градът бил окупиран от хиксосите, завоеватели на Египет. Просторен плац от насипана пръст и остатъци от конюшни свидетелствуват, че там се е намирал силен гарнизон с колесници и коне.

За нас обаче е най-важно обстоятелството, че и Асор е станал през XII век преди нашата ера жертва на голям пожар. Не са открити обаче следи от пожар и разрушения в град Гаваон, което именно потвърждава библейският разказ. Защото Гаваон капитулирал доброволно и по този начин избягнал унищожението. Като нещо любопитно си струва да добавим, че разкопките са потвърдили Библията и в друго отношение. В книгата „Исус Навин“ 10, 2 четем дословно: „Защото Гаваон беше голям град, като един от царските градове…“ Развалините са открити в йорданското село ел-Джиб, на около осем километра на северозапад от Йерусалим. Гаваон е заемал огромно пространство и имал многобройни улици, площади, храмове и обществени сгради. За неговата заможност ни говорят безброй предмети от бронз, намерени в гробовете и в развалините на къщите. Установено е също, че жителите са вършели международна търговия в голям мащаб, защото между каните, чашите, чиниите, статуйките, ножовете, скарабеите и пръстените са намерени голям брой съдини, произхождащи от Кипър и Сирия. С какво са търгували гаваонците? Като се съди по откопаните цистерни за изстискване на грозде и по пещерите за запазване на ширата, те били производители и износители на вино. Намерени са дори стомни с името на Гаваон. В тях било изпращано виното за купувачите в чужбина.

Благодарение на тези археологически открития стана ясно защо гаваонците капитулирали при условия, които не им донесли особена почит. Те са били търговци, търговията им била по-близка, отколкото военният занаят. И изглежда, че са постигнали целта си, макар и срещу цената на политическата си независимост. Добре запазените защитни стени, както и другите архитектурни паметници ни говорят, че Гаваон избягнал съдбата на другите ханаански градове и продължавал да напредва под хегемонията на израилтяните.

Щом започнахме с археологията, струва си да приведем накрай още една подробност, която прави впечатление. Както знаем, Исус бил погребан в Тимнат-Серах на планината Ефрем. Септуагинтата добавя интересната информация, че в гроба му били сложени каменните ножове, с които израилтяните били обрязани в Галгал. И ето че през 1870 г. в една от гробните пещери, открити в същата околност, било намерено значително количество каменни ножове. Естествено би било грешка, ако поискаме да заключим лекомислено от този факт, че пещерата е гробът на Исус. Но не може да се изключи възможността, че библейската версия за обрязването има своя извор в стародавните култови практики на заселено там ханаанско племе. Обичаят да извършват обрязване бил възприет от разни древни народи независимо един от друг. Следователно човек би искал да изтъкне тезата, че през четиридесетгодишното си пребиваване в пустинята израилтяните така забравили заповяданото от Мойсей обрязване, та го възобновили едва под влияние на ханааиското племе в Тимнат-Серах.

Да се върнем обаче към кампанията на Исус. Ако свържем на картата с черта градовете, за които знаем, че са били изгорени през XII век пр.н.е., ще получим истинския път на неговите завоевания. Това ни дава възможност преди всичко да установим, че въпреки твърдението на редакторите на Библията Исус съвсем не е завладял целия Ханаан. Както се изразява Вернер Келер, автор на книгата „Все пак светото писание има право“, той е вървял „по линията на най-малкото съпротивление“. Той е отминавал силните крепости и е заемал главно рядко заселените планински околности, като например двата скалисти бряга на Йордан. Не се съблазнил обаче да завладява плодородните долини, които останали в ръцете на ханаанците почти през още два века. Между иудейските и ефремските планини продължавала да стои на стража крепостта на иевусейците Йерусалим, а крайморските градове станали плячка на филистимляните. По̀ на север федерацията на градовете на гаваонците запазила своята независимост. Израилските племена, които се заселили в северните части на страната, били откъснати от сънародниците си на юг от верига ханаански крепости в долината на Иезреел. С две думи, долините запазили превъзходството си над възвишенията. Причината за това положение било значително по-доброто въоръжение на ханаанците. Те разполагали с многобройни бойни коли, впрегнати в жребци. Това било светкавично оръжие при тактическите действия и страшно за пехотните израилски войски.

Следователно походът на Исус имал по-скоро характер на постепенно заемане на по-слабо заселените части на Ханаан, защищавани от по-слаби съпротивителни пунктове. Въпреки подкрепата от страна на Йехова легендарният вожд не довел докрай делото по покоряването на Ханаан. След смъртта му отделни израилски племена били принудени да водят тежки боеве за оцеляването си, много пъти попадали под игото на ханаанците, а през периодите на мирно съвместно съжителство се поддавали под влиянието на тяхната по-висока култура и религия. За тези дълготрайни борби с враждебните местни жители узнаваме от книгата Съдии израилеви.

Би трябвало да се удивляваме как изобщо е било възможно това нашествие на един примитивен и зле въоръжен народ в страна, далече напреднала в развитието на своята цивилизация, страна, пълна с укрепени градове и отлично въоръжени военни сили. Успехът на израилтяните обаче ще стане разбираем, ако вземем пред вид политическото положение на тогавашния свят. Като мост между Африка и Азия Ханаан бил непрекъснато предмет на съперничество между големите държави на Месопотамия и Египет. След прогонването на хиксосите Ханаан бил в продължение на три столетия египетска провинция. Фараоните не нарушили строя, който съществувал в тази страна. В крепостните градове управлявали местни владетели, предимно от чужд произход, а ханаанските народни маси, които говорели на език, близък до еврейския, се занимавали главно със земеделие и били лишени от политически права. Това било строй, който в много отношения напомнял феодализма на средновековна Европа.

Египет третирал тия ханаански царчета като васали. Оставил им относителна свобода, позволил им да държат военни части и да се въоръжават с бойни колесници, дори гледал с удоволствие на войните, които водели помежду си. Интригите и разправиите между тях само укрепвали хегемонията на Египет и издигали авторитета му като най-висша помирителна инстанция. Както виждаме, римският политически принцип divide et impera[1] е бил прилаган още от египетските фараони.

В по-големите ханаански градове обаче имало египетски гарнизони и царски наместници, чиято главна задача била да събират данъци. А тези данъци били нечувано тежки. На всичко отгоре пратените бирници били рушветчии и грабели страната и за себе си, та да се обогатят колкото е възможно по-бързо. Египетската войска се състояла от наемни войници от различни раси и народности. Понеже често не им плащали заплатите и ги мамели с храната, те се влачели по селата и задигали, каквото им падне.

Принуждавано от владетелите към принудителна работа при строежите на дворци и укрепления, ограбвано от наемните войници и принизено почти до ролята на роб, ханаанското население обеднявало и се топяло по брой. По този начин цъфтящият някога Ханаан бил доведен почти до пълно разорение.

Тия отношения са намерили до известна степен отражение в някои откъси от книгата на Исус, както и в книгата Съдии израилеви. Потвърждават ги също и табличките с клинообразно писмо, намерени в Тел-ел-Амаран, както и археологическите разкопки. Постройките от този период, дори дворците на аристокрацията са били доста беднички, а защитните съоръжения на градовете — занемарени. За всеобщото обедняване свидетелствува и поразително малкият брой намерени предмети за лукс. При владичеството на парчетата и на техните египетски суверени Ханаан се превърнал в глуха, западнала провинция.

Писахме вече по-рано как след многогодишна война Рамзес II сключил договор за приятелство с държавата на хетите. След неговата смърт Египет бил нападнат от индоевропейски племена, наричани „морските хора“. В похода си през Гърция и Мала Азия те смазали хетската държава, завладели брега на Средиземно море и нахлули в делтата на Нил. Фараонът Мернептах успял да отбие нашествието, но тежките борби отслабили много Египет. През владичеството на последните фараони от XIX династия в страната зацарил хаос. По това време избухнало едно от многото въстания на потисканите селяни, занаятчии и роби. Египет се разпаднал на няколко независими държавици, а за трона на фараоните се водила дълга и упорита борба.

Най-сетне властта над цялата държава била поета от XX династия. Вторият поред фараон от тази династия Рамзес III отблъснал новото нашествие на „морските хора“, като им нанесъл съкрушително поражение в морската битка близо до Пелусиум. Неговите наследници обаче, тъй наречените Рамзесовци, били слаби и неспособни владетели. Хаосът в страната се засилил, бедното население тънело в такава немотия, че това предизвиквало постоянни избухвания на бунтове и размирици. Главните причинители на този хаос били народите, които били заграбили огромна част от обработваемата земя и в слепия си егоизъм не искали да доставят храна на гладуващото население.

Следствие на тия събития било пълното падане авторитета на Египет. До каква степен била незначителна египетската държава по онова време, узнаваме от написания на папирус доклад на египетския посланик Вен Амон, когото жреците в Тива пратили в Ливан за кедров дървен материал, необходим им за направата на свещената лодка на бога Амон Ра. Вен Амон отплавал по море до Библос. По пътя се отбил в пристанището на град Дор и там един от моряците му откраднал всичкото злато и сребро, което носел за покупката на дървения материал. Понеже крадецът се укривал в града, египтянинът поискал да му бъде предаден. Но изглежда, че местният княз предпочитал да задържи плячката за себе си. Той се подигравал открито с посланика на могъщата някога държава и протакал работата под най-различни претексти. Накрая Вен Амон се видял принуден да продължи унизен пътя си, след като напразно чакал девет дни.

Още по-голямо унижение Вен Амон изпитал в Библос; когато владетелят на това финикийско пристанище узнал, че посланикът пристигнал без пари, не само не му дал дървен материал на кредит, но дори му конфискувал кораба и заповядал да напусне града като нежелан чужденец. Лишен от кораб, естествено Вен Амон не могъл да изпълни тази заповед, а когато поискал да си замине с друг кораб, бил арестуван.

Най-после след дълги издевателства и пазарлъци се постигнало споразумение и Вен Амон писал в Тива да му пратят пари и стоки за размяна, та да му върнат кораба и да купи кедров материал. Цената, която поискал владетелят на Библос, като се възползувал от слабостта на Египет, била прекалено висока. Освен злато и сребро той получил значително количество ценни египетски произведения, а именно: десет царски облекла от първокачествен лен, петстотин свитъка папирус, петстотин говежди кожи, петстотин кълба въжета, двадесет чувала леща и тридесет коша риба.

Упадъкът на египетското могъщество вървял успоредно с политическия хаос в Азия. Държавите на хетите и митаните паднали под ударите на „морските хора“. Вавилон, управляван от династията на Каситите, бил слаб и сериозно заплашен от засилващата се мощ на Асирия и Елам. Това било един от малкото периоди в историята на античния свят, когато в Ханаан не са се сблъсквали империалистическите амбиции на Азия и Египет.

В резултат някогашните ханаански васали на Египет изведнъж се почувствували независими суверени. В стремежа си да разширяват своите държавици те водели ожесточени боеве помежду си за всяка педя земя, за всеки граничен синор. Страната се раздробила политически и дори в моменти на най-голяма опасност не успявала да образува общ фронт за отбрана. За степента на това раздробяване свидетелствува книгата на Исус Навин, в която се говори, че Исус ликвидирал тридесет и един царе.

Върху фона на тези политически отношения успехът на Исус става напълно разбираем. Еврейският вожд не е бил изправен пред обединените сили на целия Ханаан, а имал работа с отделни царчета или с техни локални коалиции, скърпени набързо за обща отбрана. Израилтяните ги превъзхождали не само с военния си дух, но и с численото си превъзходство.

Освен това слабостта на Ханаан се криела и в споменатия вече феодален строй. Отношенията, които намерил Исус, в много отношения напомнят упадъчния период на великата римска империя. Смазаните от данъчното бреме бедствуващи народни маси на Апенинския полуостров посрещали германските нашественици като освободители. Те носели със себе си социална революция и обещание за по-добър живот или най-малкото край на владичеството на скъпата и проядена от корупция бюрокрация, която при последните императори се била разраснала до абсурдни размери и изсмуквала всичките жизнени сокове на обществото.

От много откъси от библейските разкази имаме право да заключим, че важна роля при завладяването на Ханаан са изиграли абсолютно същите фактори. Ханаанското население било доведено до пълно бедствуване от постоянните войни на своите владетели. Археологическите разкопки показаха, че било настъпило обедняване дори на привилегированите слоеве. Свидетелствуват за това примитивно строените крепостни стени и жилищни сгради и особено поразителната липса на предмети за лукс, на скъпоценности и по-ценна керамика. Причина за тая стагнация навярно са били драконовските данъчни тежести за покриване на военните разходи. Заплатите на наемните бойци, както и покупката на бойни колесници и коне са били скъпа работа и накрая разорили жителите на Ханаан.

Да си представим сега положението в момента на израилтянското нахлуване. Селяните и занаятчиите, избити вече в значителната си част при вътрешните междуособици, нямали желание да воюват. Вкарани насила във войската, те се биели без ентусиазъм и с готовност бягали от бойното поле. Защото това не била тяхна война, а война на техните владетели, които най-много имали какво да загубят. От друга страна, израилтянските нашественици са се радвали на скритата им симпатия: те не само били прости като тях хора, но и говорели на семитско наречие, много близко до езика на ханаанското население, и двете страни могли свободно да се разбират помежду си.

Могло ли е обаче ханаанското население да храни симпатия към нашествениците, които според библейската версия водели жестока и тотална война, като убивали пленниците и изколвали до крак цивилното население. Ние вече казахме, че редакторите на Библията са преувеличили израилските жестокости. Ако прочетем книгата Съдии израилеви, ще стигнем до убеждението, че завоевателите бързо са се побратимили с местните жители чрез смесени бракове и станали ревностни почитатели на техните богове. Дори редакторите на Библията не са успели да прикрият този факт и само обясняват, че Йехова оставил живи толкова ханаанци, за да накаже израилтяните за тяхната изневяра и за нарушаването на Мойсеевите заповеди.

Следователно всичко говори в полза на твърдението, че широките ханаански маси са симпатизирали на нашествениците, а после без съпротива се примирили с присъствието им.

Тия настроения най-вероятно са представлявали една от основните причини за лесното завладяване на Ханаан.

Според Библията за победата на Исус съдействувал сам Йехова, като помагал на израилтяните с чудеса. По тоя начин редакторите на текста очевидно са желаели да подчертаят свръхестествения характер на завоеванието. Но и този път, както при много по-раншни случаи, те не са изсмукали тази версия от пръстите си. Само са интерпретирали в съгласие с тенденциите си известни събития, които наистина са се случили през военната кампания. В книгата Исус Навин срещаме три чудеса и всички те могат да се обяснят по естествен път.

Първото чудо е внезапното спиране на водите на реката Йордан. За него четем следното в трета глава, 16-и стих: „Водата, що течеше отгоре, се спря и стана като стена на твърде голямо разстояние, до град Адам, който е до Цартан; а която течеше в морето, що е на равнината, в Солено море, отиде и изчезна.“

Към следите за обясняване на това чудо библейските изследователи са били насочени от споменатия в текста град Адам. На разстояние двадесет и пет километра на север от Иерихон на реката Йордан съществува брод, който и до днес се нарича ел-Дамиех; Освен това на източния бряг на реката се издига малкият хълм Тел ел-Дамиех.

Двете названия несъмнено произхождат от древния Адам, чиито развалини наистина бяха открити неотдавна под споменатия хълм.

Там Йордан тече през дълбоко ждрело между стени от варовик и глина. Двата бряга често биват сполетявани от земетресения от вулканичен произход. Тогава много пъти се случва, че скалните урви се сриват в коритото и образуват прегради, които спират водното течение. През 1924 г. Йордан бил спрян по този начин за почти цяло денонощие. Докато на север от ел-Дамиех водата се издигнала високо, южният участък на реката от преградата до Мъртвото море станал толкова плитък, че можело да се премине почти по сухо.

В светлината на тия факти непреодолимо се налага заключението, че необикновеното събитие при преминаването на Йордан наистина се случило, но причинителят му не е бил Йехова, а честият на тия места каприз на природата.

Явява се сега въпросът, защо редакторите на Библията не споменават с нито една дума за земетресение? Мисля, че те са сторили това съзнателно и умишлено. Израилтяните, които живеели в планинските области около Йордан, са знаели добре, че земетресение може да заприщи Йордан при градчето Адам. Следователно би било трудно да бъдат убедени, че това е било чудо. Редакторите на Библията чувствували, че тяхната идеологична интерпретация може да събуди съмнения и затова са изпуснали от описанието онова, което не им е било удобно.

Но въпреки техните усилия народният спомен за земетресение не е угаснал напълно и блуждае из други откъси от Библията. Така например пророчица Дебора казва в своята вдъхновена песен за победата: „Когато излизаше ти, Господи, от Сеир, когато идеше от полето Едомско, земята се тресеше, небесата капеха и облаците вода проливаха.“ А в псалом 113-и, който, изглежда, е свързан със спомени от времето на Исус, намираме следната поетическа фраза: „Йордан назад се повърна. Планините скачаха като овни и хълмовете като агнета.“ Както виждаме, предизвикващата трудности празнота в описанието на редакторите на Библията е запълнена: Йордан се е спрял поради земетресение и заприщване на коритото от камъните, паднали от стените на пролома.

Второто чудо е рухването на стените на Иерихон. Библейските изследователи търсят в тази легенда факти, които наистина са се случили. Преди обаче да изложим накратко тяхната хипотеза, трябва да си припомним онова, което вече сме разгледали при друг случай. Откривателите на Иерихон, следователно най-компетентните в това отношение археолози, твърдят решително, че крепостта е станала жертва на нашествие сто години преди нахлуването на израилтяните и следователно Исус не е могъл да бъде неин завоевател.

Поради това се предполага, че Иерихон е бил разрушен от някакви други еврейски племена под предводителството на човек, който е бил съименник на по-сетнешния библейски Исус. Тия две личности по-късно са били отъждествени през хегемонията на племето Иуда, което по този начин се е стремяло към политическа и духовна унификация на еврейските племена от северен и южен Ханаан. Естествено заедно с героя на северните племена в съкровищницата на историческите предания е бил внесен цял комплекс от свързани с него разкази за подвизите му и между другото за превземането на Иерихон. И така според тази концепция библейският Исус е двупластово творение, съставено от елементи, които произхождат от разни епохи и от различни еврейски средища.

Като имаме пред вид горните уговорки, нека видим сега какво казват археолозите и историците по Иерихонското чудо.

Откривателите на Иерихон изразяват възгледа, че крепостта вероятно е станала жертва на земетресение и пожар. В полза на това говорят опушените купища камъни и тухли, овъглените късове дърво, както и дебелият слой пепел, който покрива руините на най-горния пласт. Освен това в запазените части от крепостната стена се виждат дълбоки пропуквания, а покривите на къщите явно са се съборили изведнъж и са заровили под себе си предмети за всекидневно употребление.

Това обаче би било в несъгласие с книгата на Исус Навин, която твърди, че крепостните стени се срутили поради тръбенето и възгласите на нашествениците. В желанието си да координират резултатите от работата на археолозите и библейската версия изследователите на Библията изтъкват друга, по-убедителна хипотеза.

Благодарение на клинообразните документи знаем, че минирането на крепостните стени спада към една от най-старите обсадни техники в историята на човечеството. Под прикритието на нощта бойците се подкопавали под основите на укрепленията и ги подпирали с дебели колове. В даден момент подпалвали коловете и стените се сривали в празното пространство, като сеели паника всред обсадените и отваряли път на атакуващите войски към града.

Може следователно да се предполага, че тази ефикасна техника е била приложена и при Иерихон. През време на подкопаването под стените вождът навярно е искал да отклони вниманието на обсадените и да заглуши отгласите от подземната работа по минирането. За тая цел си послужил с много остроумна хитрост, като устройвал около стените шествия на въоръжените си части, свирене на тръби и бойни възгласи. Намерените в разкопките следи от пожар съвсем не противоречат на тая хипотеза; защото в книгата на Исус Навин четем, че след превземането на града израилтяните „изгориха всичко, което имаше там“.

Най-големи спорове предизвиква третото чудо в израилтянската кампания. При преследването на армията на петимата царе на Южен Ханаан Исус спрял Слънцето и Луната, за да осуети бягството й под прикритието на нощта. Дори най-разпалените фидеисти не са се осмелявали да твърдят, че Исус е имал такава власт над Слънцето и Луната. Затова се търсеха най-различни начини за обясняване на това чудо, като се изхожда от предпоставката, че Библията казва истината и че поради това описаното природно явление трябва да се е случило. Не можем да изброим тук всички хипотези. За пример ще приведем само една от тях, която на времето си спечели най-много привърженици. Тя се свежда до твърдението, че гъст градоносен облак е предизвикал пълен мрак. Слънцето, което вече се било скрило зад крайчеца на хоризонта, е даден момент светнало иззад облаците и отблясъкът от лъчите му върху облачния капак на небето създал впечатление, че сякаш внезапно се е развиделяло. Израилтяните веднага се възползували от неочакваната видимост, за да разгромят окончателно ханаанците. По-късно народната фантазия създала от тоя епизод легендата, че Исус извършил чудо и спрял Слънцето и Луната, за да си улесни довършването на боя до окончателната победа.

По-късно обаче се доказало, че въпросът в същност се основава на недоразумение. Исус възкликва в радостно въодушевление:

Спри се, слънце, над Гаваон,

и ти, месечино, над Аилаонската долина!

И слънцето се спря, и месецът стоя,

докле народът отмъстяваше на враговете си!

Веднага виждаме, че информацията за чудото явно има характер на поетичен възклик. Авторът на тия стихове е искал с помощта на метафора да изтъкне колко голяма е била победата на Исус и същевременно, че е била толкова светкавична и пълна, та дори Слънцето и Месецът се спрели от удивление. Подобни хиперболи се срещат много често в старите поеми, между другото и у Омир. Следователно не бива да разбираме описаното чудо буквално; то е просто стилистична форма, която възпява славата на Исус по високопарен и екзалтиран начин.

Впрочем остатъците от съмнение в това отношение бяха разсеяни от по-сетнешните лингвистични търсения. Защото излезе наяве, че това четиристишие е буквален цитат от „Книгата на праведния“, включен много по-късно в библейския разказ от авторите на Библията. „Книгата на праведния“ е стар сборник от химни и кратки епически поеми, много популярен между евреите. Друг цитат, взет от тази древна антология, е открит в Първата книга на царствата (1, 18). По тоя начин окончателно се разсея легендата за чудото със спирането на Слънцето.

Книгата Съдии израилеви е продължение на книгата Исус Навин и обхваща горе-долу годините 1200–1050 пр.н.е., т.е. периода от смъртта на Исус до началото на монархическия строй, въведен от Самуил.

Редакторите на Библията обаче не са написали пълната история на тоя период, не са свързали фактите и събитията по техния хронологичен ред. Както при предишните книги, те са искали да покажат с избрани примери каква съдба е сполетявала израилските племена, когато отстъпвали от Йехова и служели на чужди богове. Следователно това е антология от епични разкази, които живо напомнят скандинавските саги. В тях е пълно с мрачни жестокости, военна глъч, с парлив дъх от пожарища и чудовищни инциденти, но едновременно и с личен героизъм, благородни пориви и истински вътрешни човешки конфликти. В тия разкази срещаме добре познати ни от другаде мотиви. Девора е в същност израилската Жана д’Арк; дъщерята на Иефти загива като пожертвуваната от Агамемнон Ифигения. Самсон има много общи черти с Херкулес, а в гротескно-кошмарното приключение на вениаминците имаме сякаш първообраз на римската легенда за отвличането на сабинянките.

След като натрупали в една книга толкова жестокости, несправедливости и будещи тревога събития, редакторите на библейския текст по едно време сякаш се опомнили. Защото антологията на тия мрачни саги завършва с оптимистично звучене в прибавения значително по-късно и свързан с времето на съдиите прекрасен разказ за вярната Рут. Идилична, наситена с успокоителна тишина картина на жътвари, които сядат на обща трапеза при жътвата, земеделци с добри сърца и жени, надарени с мил характер — колко различен е този свят върху фона от всеобща анархия, необикновеност и варварство. Разказът за Рут сякаш иска да ни подчертае, че въпреки всичко в епохата на съдиите съществувал нормален свят от почтени хора, които при общия хаос са съумели да запазят чистотата в обичаите, простотата на духа и човешкото си достойнство.

Въпреки че редакторите на Библията са извъртали историята с оглед на своите религиозни тенденции, книгата Съдии израилеви ни дава възможност да си създадем доста пълна картина за политическите отношения, които са се създали след смъртта на Исус. Преди всичко узнаваме, че идеята за расова общност, наложена на израилтяните от Мойсей и поддържана от Исус, не издържала изпитанието на времето. Просемитската племенна организация, основана на кръвната връзка, била още твърде жизнена, за да отстъпи дори при новите условия на заседнал живот.

Отделните племена имали свои различни от другите обичаеви традиции, дори говорели на различаващи се до известна степен наречия. Когато след смъртта на Исус останали без общ вожд, отново пламнали старите огорчения, предубеждения и сепаратистични тенденции. За това явление благоприятствувал фактът, че поради разпадането на първоначалната общност и задълбочаването на класовите различия някогашните родови старейшини по избор се превърнали в наследствена аристокрация. Началниците на племената й родовете си присвоили титли на князе или „началници“ заедно с прозвищата като „могъщ“ или „благороден“. Тези именно привилегировани слоеве започнали да си съперничат и станали причината не само за разбиването на израилтянското единство, но дори за братоубийствени борби.

Следователно за израилтяните това било период на политически хаос и своеволия. В книгата Съдии израилеви четем, че „В ония дни Израил нямаше цар, всеки правеше това, което му се струваше за право.“ В книгата си „От Аврам до Христос“ Даниел Ръпс пише правилно, че „за това време историята на Израил се разпада на толкова истории, колкото са били племената“.

Разпадането на израилския народ на дванадесет скарани пленена било още по-опасно поради факта, че Ханаан бил само частично завладян от Исус. В самото сърце на страната силни ханаански племена запазили своята независимост и държали в ръцете си укрепени градове и най-плодородните долини. Отначало израилтяните се заселили в слабо населените планински райони, където като животновъди водели получергарски живот. Не строели там къщи, а живеели в шатри и дървени бараки. Само в редки случаи завладявали земи с оръжие в ръка. В случая имаме предимно постепенна, мирна инфилтрация на пастирските номади.

Отделните израилтянски племена, оставени на собствените си сили, естествено не могли да водят войни със съседните им ханаански държавици. Срещу възможността да се заселят в близките околности те много пъти трябвало да признават тяхната хегемония и да им плащат данък. Често пъти тази икономическа и политическа зависимост се превръщала в гнет, ангария и робство. В книгата Битие четем за племето Исахар, че било като „як осел“, който „ще подложи плещите си да носи товар и ще работи да плаща данък“.

Книгата Съдии израилеви е именно сборник от разкази за поробените израилски племена, които дълги години са търпели робството, но накрай се вдигнали на освободителна борба под водачеството на народните си герои, наричани съдии. Библията разказва нашироко за шестимата изтъкнати вождове и изброява още шестима по-малки, за които не знаем нищо друго освен имената им.

Съдиите се наричали на еврейски „шафетии“ от глагола „шафат“ — съдя. Но техните задължения не се ограничавали само в съдийските им функции. Това било много стара семитска титла, давана на най-високите чиновници от администрацията. Във финикийските градове всяка година били избирани наместници за колониите, наричани „суфетес“. Когато Картаген се откъснал от своята финикийска метрополия и станал суверенна търговска сила, начело в него продължавал да стои „суфетес“, избиран всяка година от търговската плутокрация. Понякога в периоди на безцарствие „суфетес“ били избирани в градовете-държави на Финикия. Така например в Тир им било поверено държавното ръководство през годините 563–556 пр.н.е.

В Библията този въпрос се представя малко по-другояче. Там израилските съдии се явяват главно като храбри водачи на въстания или като партизани, а само между другото като цивилни администратори. Те са по-скоро военни диктатори, които поради личните си качества придобивали голям авторитет върху съплеменниците си и в подходящ момент ги повеждали на борба за свобода. Тяхната власт обикновено не е прекрачвала границите на едно племе, при все че някои от тях успявали да създадат временни коалиции от няколко племена за борба срещу ханаанските потисници. След придобиването на свободата съдиите като национални герои упражнявали властта до края на живота си, но след смъртта им племената в повечето случаи отново попадали под ярема на ханаанците.

Много по-опасен от политическото робство обаче бил фактът, че израилтяните извънредно лесно се поддавали на влиянията на ханаанската култура и религия, което ги заплашвало с претопяване. От книгата Съдии израилеви не се разбира достатъчно ясно защо е ставало така. При осветляването на това явление от гледище на пуританския иеховизъм редакторите на Библията представят ханаанците като деморализиран и варварски народ, който упражнявал позорен езически религиозен култ. Поради това се явява въпросът, как е могло израилските племена, възпитани в духа на нравствените разпоредби на Мойсей, да се въвлекат толкова лесно в тия привидно позорни деяния.

Отговорът на тоя въпрос бе невъзможен, докато знанията ни за ханаанците се основаваха главно на онова, което ни съобщава Библията. Обрат в това отношение настъпи едва благодарение на археологическите разкопки в Палестина. Въз основа на тях се установи, че ханаанците са създали високо развита материална култура, която не е отстъпвала особено много на културата на Египет, Сирия и Месопотамия. Много градове се занимавали с търговия и занаятчийство, гордеели се с великолепни обществени сгради и площади и поддържали търговски и културни връзки с други държави. Покрай земеделието и скотовъдството цъфтяло и градинарството. Навсякъде из страната се виждали старателно гледани овощни градини с финикови палми, маслинови, смокинови и нарови дръвчета, по склоновете се къпели в слънце лозя, а в долините растели всякакъв вид варива и зеленчуци. Известно е, че ханаанците изнасяли за Египет вино, маслинено масло и варива.

Археологическите находки свидетелствуват също за високото равнище на изкуствата и занаятите. В развалините на ханаанските градове са намерени оригинално изработени фигурки на богове и богини, светски портрети, бижута от злато и сребро, барелефи от слонова кост, съдове от фаянс с фигурни орнаменти, както и фино изработени предмети за всекидневна употреба, като кутийки, флакончета, ками, секирки, оръжие, както и всякакъв вид керамика. В един от запазените негови надписи фараонът Тутмос III съобщава, че в Палестина взел като плячка голям брой съдове от злато и сребро. В Бет Шан е изкопана от развалините голяма каменна скулптура, която представя два борещи се лъва. Освен това Ханаан се славел с прекрасни тъкани произведения, боядисани с пурпур, много ценна боя, произвеждана в тази страна.

Както отбелязахме по-рано, в XII в. пр.н.е. ханаанската култура се намирала в залеза си. Въпреки това тя трябва да е оказала поразително влияние върху израилските номади, които в продължение на четиридесет години живеели при примитивните условия на пустинята. Със своите многолюдни градове, пълни с великолепни постройки и магазини, ханаанците несъмнено са импонирали на тези прости животновъди. Поради това няма нищо чудно, че израилтяните, както казва Библията, с готовност „взимаха дъщерите им за жени и сами даваха дъщерите си на техните синове“, защото вероятно са смятали това за издигане в обществото.

За ония държавички в Ханаан обаче, които не успели да се защитят, нашествието на израилтяните било катастрофа. Находките от този период разкриват поразителен упадък на занаятчийството и преди всичко на строителството. Върху развалините на ханаанските градове нашествениците издигали бедни къщи от недялани плоски камъни без канализация за отвеждане на дъждовната вода. Естествено израилските племена не са могли да добият строителен опит в пустинята. А не им позволявал това и техният патриархално-демократичен строй: големи постройки и отбранителни системи е могло да се създадат само при феодални условия с прилагане на координирана, ангарийна работа на поробените човешки маси. Израилтяните още дълго време останали свободни пастири; наистина техните племенни първенци били вече наследствени, но нямали такава неограничена власт, каквато са имали владетелите на ханаанските градове.

Впрочем нахлуването на чужди племена в районите, населени с ханаанци, е трябвало да предизвика дълбоко стопанско сътресение. Ханаанските градове са просперирали главно благодарение на международната търговия. Затова, щом нашествениците пресекли керванските пътища, в търговията настъпил застой, а вследствие на него — общо влошаване на благоденствието.

Резултатите от пострадването на стопанството се чувствували още няколко века. Когато Соломон пристъпил към строежа на Йерусалимския храм, принуден бил да докара занаятчии, хора на изкуството и строители от финикийския град Тир. Само благодарение на будния ум на този цар търговията пак се оживила и градовете отново стъпили на крака, а някои от тях, като Йерусалим, могли накрай да съперничат дори на сирийските и египетските градове.

Както виждаме, археологическите разкопки по направо изненадващ начин са осветлили ролята, изиграна от израилските нашественици в Ханаан. Без отговор бе останал обаче въпросът, защо толкова лесно са се увличали по ханаанската религия, за която редакторите на Библията винаги са се изказвали с думи, пълни с отвращение и укор.

Едва през 1928 г., когато в Северна Сирия бяха открити развалините на финикийския град Угарит, и по тоя въпрос настъпи решителен обрат. Всред развалините бяха намерени няколкостотин таблички с клинообразен текст — документи между другото и на угаритски език. След тяхното разчитане се оказа, че това: са предимно религиозни текстове: химни, молитви и митологични поеми. Те представляваха небивала научна сензация, защото въз основа на тях най-сетне стана възможно откъсването от пристрастната библейска версия и реконструирането на ханаанската религия в такава форма, каквато тя наистина е имала.

Какво общо обаче е имала финикийската религия с ханаанците? Констатирано е преди всичко, че Финикия и Ханаан са представлявали една област в културно, религиозно и етническо отношение. Ханаанските племена са говорели предимно на финикийски език или на много близки му наречия. Освен това те признавали същите богове, както и жителите на Тир, Библос или Угарит. И така всичко, което е било прочетено на табличките с клинообразно писмо, по силата на фактите се отнася и за култа в Ханаан.

Финикийците, семитски народ на моряци, търговци и пътешественици, се настанили на сирийския бряг още в третото хилядолетие преди нашата ера. Техните пристанищни градове Тир, Библос и Сидон се занимавали с морска търговия. Финикийските кораби са стигали до северозападните брегове на Африка и до Англия, дори като че ли са обиколили по море целия африкански континент. Между колониите, основани от финикийски търговци по крайбрежието на Средиземно море, особено заблестява Картаген с това, че се освобождава от зависимостта си от метрополията и като суверенна морска сила се заплита във война на живот и смърт с римската империя.

Естествено в многовековната си история финикийците достигат до извънредно високо стъпало на културен развой. Въпреки месопотамските и египетските влияния финикийската култура е била оригинална. Във финикийските градове са цъфтели строителството, занаятчийството и изкуствата. По пътя на разменната търговия произведенията на художествените занаяти са достигали до всички кътища на тогавашния свят. Но най-голямото постижение на финикийците е било откриването на азбучното писмо.

Разкопките в Угарит показаха, че религията на някогашния Ханаан не е била толкова отблъскваща, както се мъчат да ни втълпят редакторите на Библията. Разкритият в документите свят на боговете е богат и живописен, пълен с поезия и драматични сблъсквания. Богините и боговете, които се явяват в него, са разкъсвани от всичките страсти на обикновения смъртен: обичат, мразят, воюват помежду си, страдат и умират. Естествено това не е религия, която проповядва високи етични принципи. Както всичките разновидности на древното многобожие, тя е изразявала наивни представи на човека за тайнствения смисъл на космоса, отразявала е драмата на човешкия живот с неговите лични и обществени конфликти.

Финикийските религиозни епоси на места напомнят извънредно много Омир. Ето откъс, в който се възпява Ваал:

Изпи той чаша с питие вълшебно,

после стана, възкликна от радост и запя.

И при съпровод на цимбал пееше с глас прекрасен,

а сетне се изкачи на върха Запон,

и видя дъщеря си Падриа — на светлината богиня,

и дъщеря си Талма — богиня на дъжда…

Върховният финикийски бог бил Ел. Ел бил кръвожаден бог, сякаш овладян от беса на унищожението, но едновременно добродушен и милостив. Най-почитан обаче — както знаем — е бил Ваал, бог на плодородието, дъжда и раждаемостта на добитъка. Негова съпруга била богинята на любовта и раждаемостта Астарта, една от най-популярните богини на античния свят, почитана и в Ханаан под името Ашери.

Ваал бил бог от шумерско-акадски произход. У племената на Изток той се явява под разни имена. Финикийците го наричат още Тамузем или Ешмунем, в Египет го срещаме като Озирис, а гърците го почитат в лицето на младия Адонис.

Както излиза от пророчеството на Иезекил, култът на Тамуз е бил упражняван дори в 590 г. пр.н.е. в двора на Йерусалимския храм. Там четем буквално следното: „И доведе ме до входа във вратата на дома господен, които са към север, и ето там седят жени, които оплакваха Тамуза.“

За популярността на този бог свидетелствува преди всичко обстоятелството, че името му много често е представлявало основната съставка на ред финикийски, израилски и картагенски имена. Един от съдиите получил прозвището Иеруваал, синът на цар Саул се наричал Етаваал, а най-големите герои на Картаген били Хасдрубал и Ханибал.

В Тир символи на Ваал били два стълба, единият от злато, другият от сребро. По-късно народната фантазия пренесла тия стълбове далече на Запад, в гибралтарската теснина, а гърците ги въвели в своите легенди като „стълбовете на Херкулес“.

С култа към Ваал били свързани великолепни празненства и религиозни процесии, които по драматичен начин представяли митичната съдба на тоя бог. В началото на есента богът на смъртта Мот отвличал Ваал в подземие и това довеждало до замиране на природата и настъпване на зимния сезон. Ханаанците оплаквали умрелия бог и изразявали отчаянието си, като раздирали дрехите си, наранявали телата си и пеели погребални песни. Но през пролетта богинята на плодородието Анат започвала победоносен бой с Мот и извеждала съпруга си на повърхността на земята. Тогава земеделците уотройвали радостни процесии в чест на възкръсналия бог на плодородието, като пеели химни и танцували под звуците на тимпани.

Митът за смъртта и възкресението на бога на плодородието играел голяма роля не само у финикийците и ханаанците. Да си припомним дори само египетския култ на Озирис и богиня Изида, гръцките мистерии, свързани с богиня Деметра и дъщеря й Персефона, фригийската богиня Кибеле и младия й съпруг Атис, както и мистичните обреди в чест на Афродита и Адонис в елинистичната епоха.

Интересно описание на последния култ ни дава в спомените си гръцкият писател Лукиан от Самосата (II в. от н.е.): „Посетих големия храм на Афродита в Библос, в който се извършваха обреди в чест на Адонис. В памет на неговите страдания хората се бият в гърдите, стенат и изпълняват разни ритуални действия, а по целия край се носи плач. След плачовете и вайканията устройват погребение на Адонис, сякаш той вече не е жив. А на другия ден хвърлят пясък във въздуха и бръснат главите си, както правят египтяните, когато умира Апис. А жените, които не желаят да им бъдат обръснати главите, плащат следната глоба: в определен ден блудствуват с чужди мъже и платените им пари внасят в дар на Афродита.“

Наред с Ваал с най-голяма почит в Ханаан е била обкръжавана богинята на плодородието Астарта. Тя била типична „богиня-майка“, която се явява в много други религиозни култове. В Библията тя носи името Аизарот и е сурово преследвана, понеже в нейния култ се слага натиск на сексуалността като главен аспект в живота, което е намерило израз в свещеното блудствуване. Храмовете изпълнявали ролята на публични домове, в които проституирали „посветени“ — мъже и жени. Даровете за тяхната служба постъпвали в касата на храма като дарения за божеството. В същност тия практики са представлявали наивна манифестация на чувствата на простия народ, който смятал чувствеността за нещо съвсем естествено в живота и затова не виждал нищо извратено в тях. Следователно култът на Астарта не е свидетелство за деморализация и разюзданост на ханаанското население, както го представят в Библията строгите изповедници на Йехова.

В плеядата от финикийско-ханаанскн божества обаче наистина е имало един бог, който основателно би могъл да предизвика възмущение. Ние го знаем под името Молох. Това е изкълчване на семитската дума „мелех“, която означава просто „цар“. В урсумерски той се е наричал Малкум, у амонитяните — Милком, а у Сирия и Вавилон — Малик, в Тир и Картаген пък се явява като Мелек-карт, което значи „цар на града“.

Мрачната страна на този култ било обстоятелството, че неговите почитатели му принасяли човешки жертви, предимно бебета. Особено Картаген се е славел с тия отблъскващи действия. Археологическите разкопки показаха, че в Ханаан принасяли човешки жертви още дълго след израилското нашествие. В Гезер е намерено цяло гробище на новородени. Костите носят явни следи от огън. След всесъжението малките жертви били слагани в делви с главата навътре и погребвани в земята.

Ханаанската религия била тясно свързана с графика на земеделската работа на населението и се мъчела да обясни тайната на ритмичното раждане и замиране на природата. Това именно било причината, че израилтяните попаднали толкова лесно под нейния чар. При преминаването си от чергарството към земеделието те трябвало да се учат не земеделие от ханаанците. И от тях узнали, че трябва да дават част от плода на местните божества, за да си осигурят добра реколта.

Израилският земеделец е чувствувал дълбока нужда да се облегне на разбираеми от него и благосклонни божества, у които да може с доверие да търси утеха при обикновените грижи на всекидневния живот. Животинският, изпълнен със зрелищен блясък ритуал, свързан с култа на Ваал и Астарта, говорел живо на неговото въображение и повече подхождал на неговата примитивна натура, отколкото пуританската религия на Мойсей.

Тия икономически и психологични мотиви, които са се криели във вероотстъпничеството, представляват причината, поради която йеховистите в същност никога не са успели да изкоренят „идолопоклонството“. В книгата Съдии израилеви (10, 6) четем, че израилтяните „служеха на разни Вааловци и Астарти и на боговете арамейски, и на боговете сидонски, и на боговете моавски, и на боговете амонитски, и на боговете филистимски, а Господа оставиха и му не служеха“.

Докато израилският земеделец, обработвал земята, дотогава той не желаел и не е могъл да изостави култа на ханаанските богове. Понякога отдавал на Йехова онова, което му се падало, но наистина близки му били земеделските богове, които от незапомнени времена господарували в Ханаан. В произхождащото от VIII век пророчество на Осий (2, 5-8) има откъс, който знаменито обяснява горните практични мотиви. Там четем буквално следното: „… казваше (майка на израилтянски син): ще тръгна подир любовниците си, които ми дават хляб и вода, вълна и лен, дървено масло и питиета (…) А тя не знаеше, че аз, аз (Йехова) й давах хляб, вино и дървено масло и умножих й среброто и златото, от което направиха истукан на Ваал.“

В този откъс имаме свидетелство, колко дълбоко се е вкоренил всред израилтяните култът на ханаанските богове. От Библията излиза, че той е съществувал през няколко века от еврейската история и се е запазил дори до падането на Йерусалим в 571 г. пр.н.е.

В книгата Съдии израилеви четем, че бащата на героя Гедеон — Иоас, имал у дома си жертвеник на Ваал. Когато Гедеон го унищожил и на негово място поставил жертвеник на Йехова, израилтяните се възмутили до такава степен, че поискали смъртта му. Но и самият Гедеон след нанесената победа над враговете заповядал да се отлее златен „ефад“, т.е. някакъв ханаански култов предмет. От същата книга знаем също, че за преврата, организиран от Авимелех, жителите на Сихем взели седемдесет сикли злато от касата на храма на Ваал.

В Миспах са откопали развалините на два храма, на Ваал и на Йехова, които се издигали близо един до друг и са произхождали от IX век пр.н.е. Прави впечатление обаче, че в развалините на двата храма са намерени много статуйки на богинята Астарта. Това е накарало археолозите да подозират, че жителите на Сихем са направили от нея съпруга на Йехова. Това не е толкова фантастична хипотеза, колкото би изглеждала на пръв поглед. Ние имаме доказателство от по-късна епоха, че такъв вид синкретизъм е бил възможен всред израилтяните. След падането на Йерусалим група иудейски бегълци се заселили на египетския остров Елефантин, който се намира при първия катаракт на Нил край Асуан. Там те построили общ храм на Йехова и съпругата му Астарта, която тук се явява под ханаанското име Анат-Яху.

Възможно е и в Силом, тогавашната столица на иеховизма, също да; са почитали Астарта през времето на първосвещеника Илий. Защото в Първата книга на царствата (2, 22) четем: „Илий пък беше твърде стар и чуваше всичко, що правеха синовете му с всички израилтяни, и чете спят с жените, които се събират при входа на скинията на събранието.“ Исай, както можем да заключим от неговите пророчества (8, 3), отишъл в Йерусалим в един от ханаанските храмове, за да има дете; от жрицата на богиня Астарта.

През владичеството на цар Соломон в Йерусалимския храм покрай: Йехова били почитани също така Ваал и Астарта, на които били издигнати отделни олтари. Дори след, възраждането на иеховизма при царуването на Иосия и след смъртта му през 609 г. пр.н.е. не успели да задушат култа на ханаанските богове. Това констатира за свое огорчение пророк Йеремия, когато се явява в Йерусалим след разрушаването му от египтяните и вавилонците. Той срещал по улиците деца, които събирали гориво, защото близките им искали да запалят огньове в чест на „богинята на небето“, а в това време жените пекли свещени питки с отпечатан върху тях образ на Астарта. На укорите на пророка хората отговаряли, че трябва да принасят жертви на богинята, за да ги дарява с плодородие. И се оплаквали, че откак Иосия се опитал да задуши култа на Астарта, ги сполетяват само нещастия: част от жителите на града били откарани в Месопотамия, халдейците опустошили Йерусалим, а част от населението трябвало да потърси убежище в Египет.

Обясненията на Йеремия, че тази верига от катастрофи и нещастия е наказание от страна на Йехова заради вероотстъпничеството им, съвсем не били повярвани от угнетените иудеи.

Влиянието на ханаанската религия много естествено дало своя отпечатък върху Библията. Така например в Псалом 29 има съвсем очевидни следи от стар угаритски химн. За това говорят поразителните съвпадения на идеите, на имената на споменатите там сирийски селища, както и навеите на угаритския език. Стиховете 12–15 в петнадесета глава на Пророчествата на Исай са буквален цитат от угаритска митологична поема, намерена в Угарит. Знае се също, че известни библейски пословици са повторение на ханаански образци. Някои изследователи са дошли до убеждението, че Песен на песните е сбирка от обредни песнопения в чест на бог Тамуз.

Поради всичко това основателно можем да попитаме по какво чудо Мойсеевата религия е могла да оцелее при такива условия. Преди всичко трябва да се помни, че като отдавали почит на ханаанските богове, израилтяните в същност никога не са отстъпвали от бога на племето си. В много селища се издигали един до друг храмове на Йехова и Ваал. Някои царе, като например Ахав и Соломон, издигали храмове на ханаанските богове, което обаче не им пречело да продължават да бъдат последователи на Йехова. Следователно това е било съвсем явно многобожие, при което Йехова в зависимост от обстоятелствата е заемал по-почетно или по-задно място всред плеядата други богове.

През този период на голяма бъркотия сигурно са съществували кръгове на непримирими почитатели на Йехова, които не се поддали на общата вълна на вероотстъпничество и дори от време на време се вдигали да защищават активно религията си. Когато съпругата на цар Ахав — Иезавел, преследвала пророците на иеховизма, царският слуга Авдий „взе сто пророка и ги кри в пещери по петдесет човека, и ги храни с хляб и вода“ (Книга III на царствата 18, 4).

Освен свещениците и левитите за поддържането на старата Мойсеева вяра до известна степен помогнали братствата от набожни хора, които давали обет пред Йехова. Ние вече се запознахме с назореите, понеже към тях е принадлежал Самсон. Назореите не пиели вино, не си стрижели косата, не ядели обредно нечиста храна и не трябвало да докосват мъртъвци.

Много по-интересно е братството на рахавитите. Те били потомци на сина на Рахав — Ионадав, който през владичеството на цар Ахав унищожил почитателите на Ваал. Рахавитите не пиели вино, не се занимавали със земеделие и не садели лозя, живеели в шатри и водели примитивен живот на пастири, като се противопоставяли на градския живот на ханаанците и на възникващите от него лоши обществени и религиозни последствия. Естествено стремежът да се запази пастирският строй от времето на Мойсей бил анахронизъм и затова братството на рахавитите не успяло да се разпространи между израилтяните.

По-късно, при царуването на иудейския цар Иосия (640–609 г. пр.н.е.), йерусалимските свещеници минали към генерална офанзива срещу вероотстъпничеството. Те се стремели главно да въведат теократичен строй и фактически да поемат управлението в името на Йехова. Следователно в същност преследвали политически цели. В религиозните разпоредби държали главно на външните форми на култа, на спазване ритуалната практика и обреди.

Едва под влиянието на нравствените поучения на пророците израилтяните започнали постепенно да задълбочават своята религия, докато накрай я издигнали до равнището на чистия етичен монотеизъм. В техните вярвания Йехова става универсален, единствен Бог във всемира. Следователно еврейският монотеизъм е доста късен и краен резултат на труден исторически път през векове от блуждаене, страдания и политически поражения.

В епохата на Съдиите Израил е преживявал своя период на вътрешни войни и разслабване на религиозната спойка. Особено потресна картина на тия вътрешни отношения ни дават три разказа: клането на ефремците при брода на Йордан, избиването почти на цялото племе на вениаминците и кървавият преврат на Авимелех.

Последният разказ заслужава по-голямо внимание поради това, че ни дава допълнителна информация за класовата структура на израилското общество и на политическите течения, които са предвестник на по-късния монархически строй.

В книгата Съдии израилеви (8, 22) четем: „И казаха израилтяните на Гедеона: владей ни ти и син ти, и внук ти, понеже ти ни спаси от ръцете на мадиамци.“

Гедеон обаче не приема предложената му царска корона, при все че фактически става наследствен владетел. В столицата си управлявал като типичен източен деспот, имал многоброен харем от наложници, които му родили седемдесет синове.

Защо тогава не е искал да приеме формално царската титла? Няма съмнение, че по онова време между израилтяните е съществувала група хора, която виждала в монархическия строй единствения изход от анархията и спасение от гибелта. Само една централизирана власт е могла да доведе до обединение на израилтянските племена в един общ фронт срещу нарастващата заплаха от страна на враждебното ханаанско население. Но изглежда, че монархистите са били малцинство. Широките народни маси се страхували от деспотизма и конвулсивно са се държали за племенния сепаратизъм. Навярно Гедеон е държал сметка за тези настроения и затова е отхвърлил короната. Впрочем той е могъл да си позволи това, понеже поради личния си авторитет в действителност и така е упражнявал неограничена власт над подчинените си племена.

Историята с Авимелех ни показва колко силна е била опозицията срещу монархическата идея и в кои обществени слоеве тя се е била вкоренила най-силно. Авимелех в същност не е бил цар, а узурпатор, който придобил властта с помощта на роднините си в Сихем. Със средствата, които получил от тях, завербувал наемници, избил неедноутробните си братя, а управлението му било необикновено кърваво.

На трона се задържал обаче само три години. Знак за въстание дал същият оня град Сихем, който преди това му помогнал решително при извършване на преврата. Защо именно родният му град? Когато прочетем внимателно съответните библейски стихове, ще получим сензационен отговор.

В книгата Съдии израилеви (9, 6) четем следното: „Тогава се събраха всички сихемски жители и всички домове на Мило и отидоха, та поставиха за цар Авимелеха при дъба, що е близо до Сихем.“

Мило не бил отделен град, а аристократичен квартал, който съответствувал до известна степен на гръцкия Акрополис. Археолозите са открили такива квартали не само в Сихем, но и в Йерусалим и други палестински градове. Те обикновено представлявали плац, насипан от пръст и камъни, обграден със защитни стени, зад които се издигали дворците на сановниците и аристократическите родове.

И така ключът на загадката се намери. Узнаваме преди всичко до каква степен израилското общество е било вече класово разчленено. Освен това от тази информация излиза неопровержимо, че монархисти са били преди всичко представителите на привилегированите класи и те именно са издигнали Авимелех на трона. Всякакви съмнения в това отношение се премахват от 23 и 24 стих на споменатата по-горе глава. Те съобщават, че жителите на Сихем „… почнаха да се покоряват на Авимелех, та по тоя начин да се отмъсти, за седемдесетте синове Иероваалови, и кръвта им да се обърне против брата им Авимелех, който ги уби, и против жителите сихемски, които подкрепиха ръката му, за да избие братята си.“

С една дума, бунтът в град Сихем бил народно въстание не само срещу узурпатора, но и против собствените първенци. Следователно той е имал явен характер на социална революция. Както може да се съди от нейното развитие, народът се е борил с необикновена ожесточеност и презрение към смъртта. За всеобщия и народния характер на въстанието ни говори и фактът, че в борбата участвували дори жените. Авимелех бил ранен смъртоносно от жена, която запокитила по него камък от върха на обсадената кула.

След падането на Авимелех изтича още много време, докато израилските племена се решат да изберат общ цар. И това само пред лицето на нарастващата опасност от страна на филистимляните. Но дори и тогава, както може да се заключи от историята на Самуил, опозицията срещу монархията продължавала да бъде силна и активна.

При все че в сегашната си редакционна форма книгата Съдии израилеви е относително късно произведение, в текста имаме много доказателства, че на ред места тя е изградена върху стари документи и исторически предания.

Като пример може да послужи разказът за Дебора, израилска пророчица и поетеса. Той е изграден върху два различни и дори противоречиви по съдържание документа: разказ в проза и победен химн на героинята. В прозата противник на Израил е цар Иавин, докато Сисара е само негов военачалник. В поемата обаче Иавин изобщо не е споменат, а Сисара се явява като суверенен владетел. Съществено различие има и в разказа за смъртта на Сисара: в прозаичната част той загива от страшна смърт, когато спи, а според поемата бил улучен отзад, когато пиел мляко.

В резултат на лингвистичен анализ е установено, че този мрачен химн на победата, пълен със звън на оръжие и все пак завършващ с крайно удивителен тон на човечност; в описанието на тревожното безпокойство на майката на Сисара — е един от най-старите паметници на еврейската литература. Предполага се дори, че е създаден във времето на описваните събития и следователно представлява автентична картина на израилтяните от най-ранния период на тяхното заселване в Палестина.

Стародавни пластове се крият и в разказа за трагедията на Иефтай. Не може да има никакво съмнение, че принасянето в жертва на дъщерята върху олтара на Йехова е обичай, който произхожда от много далечна епоха в човешката история.

Някои изследователи, смутени от факта, че един от библейските герои си е позволил такова варварство, изказват предположението, че всъщност дъщерята на Иефтай не е била лишена от живота, а само посветена за весталка в едно от многобройните по онова време нелегални светилища на Йехова. Според тях и траурният поход на израилтянките, които оплакват смъртта на момичето, е в действителност зает от ханаанците обред в чест на богинята на плодородието Астарта.

Еврейското предание обаче никога не е обяснявало жертвата на Иефтай в символичен смисъл. Еврейският историк Йосиф Флавий (I в. н.е.), както и вавилонският Талмуд (VI в. н.е.) приемат жертвата на Иефтай буквално като истински и исторически факт. Въпреки че Библията заклеймява остро човешките жертви като чудовищно престъпление, постъпката на Иефтай не е единична. Така например пророк Самуил съсякъл на късове цар Агаг пред олтара на Йехова, а Давид обесил седемте синове на Саул, за да предотврати глада. Естествено, че би било анахронизъм, ако поискаме да прилагаме към тия факти днешната мярка за морални понятия или етичните норми на пророците от периода на кристализирания монотеизъм. Защото не бива да забравяме никога с каква архаична епоха имаме работа тук. Това са XII, XI или X век преди нашата ера, векове на Ифигения и Клитемнестра, на Троянската война и на участника в тази война критския цар Идомеус, който принесъл сина си в жертва на Посейдон в знак на благодарност, че се спасил от морската буря. В духовното си развитие тогавашните еврейски племена не са стояли много по-високо, нито по-ниско от другите народи на своята епоха, в случая от дорийците или ахейците.

Много интересен пример на сливане на по-стари и по-нови мотиви в един разказ е очарователната легенда за вярната Рут. Многобройните арамеизми в текста говорят, че легендата е създадена доста късно, вероятно след завръщането от вавилонския плен. Някои изследователи на Библията са стигнали до убеждението, че тя е нещо като политически памфлет, който с помощта на алегории изказва протест срещу драконските разпоредби на Ездра и Неемия, които не само обезсилвали смесените бракове, но дори отстранявали от Йерусалим взетите от евреи съпруги от чужд произход. Авторът на легендата е искал да напомни на иудейските фанатици, че Рут, прабабата на най-големия израилски цар Давид, е била моавитка, следователно смесените бракове се отричат неправилно.

Ако наистина е било така, авторът все пак трябва да се е ползувал от много по-стар разказ на същата или подобна тема, защото описаните от него обичаи са били изоставени или се изоставяли в следвавилонската епоха.

Правото върху останалите на стърнището класове било прастара привилегия на бедните, вдовиците, сираците и пътниците, утвърдена от заповедите на Мойсей. Но след извършената урбанизация на израилското общество и укрепването на класовите различия този стар обичай бил спазван рядко. Някои пророци, особено Амос, Исай и Михей, заклеймявали богаташите за експлоатирането на бедните от тяхната страна. „Изслушайте това вие — казва Амос, — които жадувате да погълнете бедни и да погубите сиромаси.“ Идиличните обществени отношения, представени в легендата, според която земеделците живеят в патриархална хармония със слугите си и са милостиви към бедните, още тогава били вече отживелица.

Друг обичай е бил още по-стар. Става дума за обичайното право „левират“, което влизало в състава на брачното право. То нареждало братът на умрелия съпруг да вземе за жена бездетната вдовица. В случай на отказ вдовицата могла да търси правата си дори по съдебен ред. Рут се оженила за Вооз по силата на закона за левирата, който е бил в сила до I век от н.е.

Все пак в следвавилонската епоха вече не съществувала свързаната с левирата процедура за връщане обувката в знак на отказване от правото си върху вдовицата от страна на най-близкия роднина. Този отдавна угаснал вече формален жест с правни последствия имал право на съществуване само тогава, когато хората нямали писменост и още не изготвяли формални правни актове. Впрочем в своята най-стара форма този обичай бил много драстичен. Ако роднината отказвал да изпълни дълга си, вдовицата наистина смъквала обувките му, заплювала го в лицето и по този начин го поставяла под обществено порицание.

При това обсъждане на най-интересните моменти от книгата Съдии израилеви умишлено оставихме най-накрая разглеждането на личността на Самсон поради това, че неговата история е сякаш въвеждане в историята на Самуил, Саул и Давид.

Самсон е несъмнено легендарна фигура. В някои подробности той припомня шумерския герой Гилгамеш и гръцкия Херкулес. Някои учени дори подозират, че първоначално той е бил някакво митологично божество в култа на Слънцето, който е имал много последователи в Ханаан. Етимологично неговото име произхожда от еврейската дума „шемеш“ и вавилонската „шамшу“, които означават слънце. Освен това се знае, че в Бегиешемот, недалече от родното село на Самсон, се е намирал храм, посветен на бога слънце. Следователно не е изключено за първообраз на Самсон да е послужило някакво популярно между ханаанците божество.

Това обаче не тачи, че той не е творение на еврейското въображение. Каква великолепна типична личност от народа представлява този надменен, изпълнен със смелост побойник, този неизтощим в хрумванията си юначага, този с не особено голям ум атлет! В неговите хитрости и житейски авантюри се проявява грубоватият хумор на еврейските пастири и типичната за изтока обич към приключенските легенди. Самсон е нещо като Заглоба[2] за еврейските племена.

Народът го обградил със симпатия, развеселен разказвал за любовните му подвизи и с чувство на удовлетворение се разкисвал да говори надълго и нашироко как отупал гърба на омразните филистимляни. В Самсон е намерило израз и слабото политическо съзнание на израилтяните в епохата на съдиите, епоха на анархия и племенен партикуларизъм. Защото той не е вожд, който като другите съдии организира съпротива срещу потисниците. Неговите сблъсквания с филистимляните имат характер на самотно партизанство на озлобен човек, който иска да отмъсти за наистина нанесени му или за въображаеми обиди. Подбудата на неговите дела е не толкова патриотизмът, колкото желанието да уреди лични сметки. И едва в края на разказа неговата личност се подлага на явно възвеличаване, става героична и истински трагична. В този дълбоко вълнуващ финал се крие сякаш предвестник за времената, които идат, когато пред заплахата от нарастващата филистимска опасност скараните еврейски племена ще започнат най-сетне да разбират необходимостта от обединение за обща борба за свобода.

Самсон бил свързан с обетите на назорейството. Това обаче е станало по волята на родителите, когато той бил бебе. Наистина в живота си той изпълнява външните разпоредби на назорейството: не стрижел косата си, не пиел вино. Извън това обаче никога не се ръководел от религиозни мотиви. Следователно за него не може да се каже, че бил воин на иеховизма. Колко примитивен и езически е той в любовните си приключения с филистимлянките, в самотните си партизански подвизи и в доста съмнителни от морално гледище коварства, поради които се е ляла обилно човешка кръв. Той не е бил нито мъдър съдия, нито вожд на племето си, нито религиозен човек, който се отличава с набожност.

Затова трябва да се чудим, че редакторите на Библията са включили неговата история в каноническите книги и го слагат до известна степен като пример за подражание. И не само са го включили, но с поразителен натурализъм са разказали неща, в същност неподходящи за писания, които се смятат за свети. Наистина може да се каже, че Библията е навсякъде реалистична и представя живота такъв, какъвто е в действителност. Работата обаче е там, че този път тя третира странно снизходително любовните приключения на израилтянин с жени от друг произход и с нескрито чувство на удовлетворение одобрява неговите хищнически авантюри.

Защо се е случило така, че този недодялан герой на народни приказки е бил въведен в доброто общество от вождове, царе и пророци? Мисля, че отговорът е прост. Самсон е станал изразител на героичната за израилтяните епоха на борбите им с филистимляните и в тоя си характер толкова, неотлъчно се е сраснал с народното предание, че е било невъзможно да бъде отминат.

А и борбата с филистимляните се е водила за правото на национално съществуване, а заедно с това и за съществуването на израилската религия. Оттук и всичко, което е извършил Самсон, в очите на последователите на Йехова придобивало смисъл и значение на религиозен акт.

Казахме вече, че Самсон е легендарна личност, но фабулата на разказа е изградена върху истински исторически събития. Въоръжените борби с филистимляните са белязали пътя на израилтяните през почти два века и са завършили с окончателната победа на цар Давид.

До неотдавна имахме много малко данни за филистимляните. Сега обаче благодарение на големите археологически открития, както и на дешифрирането на египетските йероглифи и месопотамската клинообразна писменост разполагаме с относително подробна информация за тях и за техния произход.

Ако искаме да си създадем представа за филистимляните и да разберем обстоятелствата, при които те са се намирали в Ханаан, трябва да се запознаем по-отблизо с времето, в което са живеели и действували. За това ще ни помогнат археологическите разкопки в пелопонеския град Микена, на Крит, в Троя, Анатолия, Сирия, Палестина и Египет. Защото на тия разкопки дължим грамадния запас от сведения за епохите, които преди това бяха за нас голяма неизвестна.

През второто столетие преди нашата ера Крит е бил населяван от народ, който създал висока култура и основал най-могъщата търговска държава на Егейско море. По същото време Пелопонес е бил населен с племена, чийто произход и език не знаем. Те били покорени от ахейците — племена от гръцки бойци, облечени с бронзови брони. Техните владетели именно издигали мегалитовите крепости в Микена, Тиринза и на други места в Арголида. Тукидид съобщава, че ахейските племена се занимавали с корсарство и построили могъща флота, която станала опасен конкурент на критяните.

Като се започне от XV в. пр.н.е., ахейците под ръководството на Атридите, към която династия принадлежал и Агамемнон, изблъскват постепенно критяните от техните колониални владения по егейските острови и брега на Мала Азия. В 1400 г. пр.н.е. превземат Крит и унищожават цъфтящата минойска култура, наричана така по името на легендарния цар Минос. Около 1180 г. пр.н.е. след десет години обсада превръщат в развалини Троя.

Ахейците обаче не се радвали дълго на успехите си. От вътрешността на Европа нахлули други варварски гръцки племена, известни под общото название дорийци, сетнешните исторически гърци. Те превзели Пелопонес, Крит, егейските острови и брега на Мала Азия.

Под техния напор в областите на Егейско море настъпила една от ония етнически революции, които предизвикали големи преселения на народите. Изтласкани от своите земи, жителите на Балканите, Илирия и егейските острови се насочват на вълни към юг, за да търсят нови места за заселване. Те минавали през Анатолия, Мала Азия, Сирия и Ханаан, за да достигнат до делтата на Нил. Мернептах им нанася поражение и ги принуждава да се оттеглят назад.

Тяхното ново нашествие срещу Египет през 1191 г. пр.н.е. било много по-опасно. Неизброими орди от бойци заедно със семействата и имуществото си се движели по брега на Сирия и Ханаан, пазени откъм морето от голяма флота от платноходни кораби. Под техните удари пада царството на хетите, а столицата им Хатушаш край реката Халис се обръща завинаги в куп от развалини и пепелища. След това плячка на нашествениците става Киликия с неизброимите си стада от расови коне, с които се славела. Финикийските градове Библос, Сидон и Тир се предават доброволно и по тоя начин избягват разрушението си. След като преминават Ханаан покрай морето, нашествениците нахлуват в Египет и опустошават северните му области. Фараон Рамзес III (1198–1167 г. пр.н.е.) е бил принуден да напрегне всички сили, за да ги възпре. Накрай ги разгромява по суша и по море, като унищожава флотата им в морска битка при Пелусиум. Най-голямата опасност, която надвиснала над Египет през цялата му история, била предотвратена, но Рамзес вече нямал сили да прогони тия неканени гости и от Ханаан и Сирия. Поради това част от оцелелите от погрома успели безпрепятствено да заемат плодородната крайморска равнина в Южен Ханаан и да се заселят там навеки.

По щастлива случайност е оцелял един египетски документ, който съдържа безкрайно ценни сведения за тия тайнствени странствуващи племена. В Мединет Хабу, недалече от Тива, са откопани развалините на храм на бога Амон. Стените му от горе до долу са покрити с надписи и картини, които по внушителен начин представят драматичното развитие на боя между фараона и нашествениците. Докато на суша египетската пехота е спряна в хаоса на битката с чуждите бойци, на морето корабите на фараона спечелват решителна победа над неприятелската флота. Вижда се как от подпалените и потъващи кораби падат трупове или ужасени моряци се хвърлят в морето.

На една от фреските виждаме тежки волски коли, натоварени с жени, деца и военна плячка. Следователно това е било преселение на народи в истинското значение на тия думи. Мъжете са високи, избръснатите им лица се отличават с прави, типично гръцки носове и с високи чела. Бойците носят на главите си особени шлемове от птичи пера, които напомнят шлемовете на Омировите герои от стародавните барелефи. Също така и широките, къси мечове и малки кръгли щитове изглежда, че имат гръцки произход.

От надписите по стените узнаваме, че египтяните наричали нашествениците „морски хора“. Между племената там се споменават бойци „Данои“ и „Ахайваши“, това са названия, под които може би се крият известните ни от гръцката история данайци и ахейци. Срещаме също така и египетското название на филистимляните „Пелесет“ или „Прст“. Въпреки тия данни учените не са единодушни, що се отнася до етническия произход на нашествениците. Ако са били смесица от племена от най-различни раси, както смятат някои, може във всеки случай да се приеме за сигурно, че са се намирали под влиянието на гръцката култура и дори че между тях са били ахейците, изтласкани от дорийците от Балканския полуостров, Мала Азия и островите на Егейско море.

След неуспешния поход срещу Египет филистимляните се заселили в Ханаан почти едновременно с израилтяните. От Библията знаем, че те са заели плодородната брегова ивица на юг от планината Кармел. Техните градове-държави — Газа, Аскалон, Азот, Гет и Акарон — обрана по гръцки „пентархия“. Като насочили териториалната си експанзия навътре по сушата зад своята земя, те скоро се вплели в конфликт със съседните си израилски племена Иуда и Дана. И тъкмо тези първи сблъсквания представляват историческият фон на легендата за Самсон.

Знаем вече, че филистимляните представлявали отделна, не особено многобройна етнична група между „морските хора“. Изследователите на Библията и археолозите полагат усилия, за да узнаят нещо повече за тях, и в това отношение вече имат редица постижения. Ще представим накратко резултатите от досегашните им търсения.

Преди всичко обаче трябва да отбележим, че според еврейското предание филистимляните произхождали от Крит. Пророк Амос (9, 7) казва, че Бог ги извел от Кафтор, под което название се крие Крит (във вавилонските клинообразни текстове: Кафтара). Съмненията относно това, а не друго интерпретиране на названието Кафтор разпръсква по-късно пророк Иезекил, който направо идентифицира филистимляните с критяните. Следователно, ако приемем еврейското твърдение за правилно, ще стигнем до убеждението, че филистимляните са били ахейците, които са превзели Крит, а после на свой ред били изблъскани от дорийците.

За съжаление този род предания са често пъти лъжливи и нямат стойност на научно доказателство. Някои изследователи обърнали внимание на знаменателния факт, че ред филистимски имена имат илирийски произход и че в Илирия е съществувал град Палесте. Понеже странствуването на дорийските племена започнало именно оттам, не е изключено филистимляните да са били предгръцките жители на Илирия, изтласкани от нашествениците.

Да видим сега какво ще ни каже по този въпрос археологията въз основа на разкопките, извършени в Сирия и Палестина. В развалините на град Угарит са намерени гробове с характерни егейски, кипърски и микенски белези. Керамиката, изкопана от руините на петте филистимски града в някогашния Ханаан е обаче предимно микенска. Чашите и каните са украсени с черни и червени фигурни орнаменти върху фон от светложълта глазура. Идентични керамични съдове били употребяван именно в Микена, града на Агамемнон.

Още по-знаменателни са други археологически находки. В разказа за Самсон Библията представя филистимляните като народ, пристрастен към колективни пиршества. Там четем буквално: „И когато се развесели сърцето им, казаха: повикайте Самсон (от затвора), нека ни повесели. И повикаха Самсон от затвора и той ги весели, и го туриха между стълбовете (…). А домът беше пълен с мъже и жени; там бяха всички филистимски владетели и на покрива, имаше до три хиляди мъже и жени, които гледаха на веселящия ги Самсон.“

Археологията е попълнила по неочакван начин тази внушителна картина на масов пир. В развалините на филистимските градове са намерени голям брой кани за пиво, снабдени с човки с филтър за задържане на ечемичените люспи, които плават в прясно приготвеното пиво. Оказва се следователно, че в страната на виното филистимляните се държали упорито за бирата, традиционното питие на гръцките бойци.

Какви заключения можем да направим от тези факти? Ние не можем да твърдим с пълна положителност, че филистимляните са принадлежали към голямото семейство на гръцките племена. Сигурно е обаче това, че те били дълго под влиянието на тяхната култура и са усвоили техните обичаи. Възможно е дори между тях да са се намирали ахейски бежанци от Арголида, Илирия, Мала Азия, Крит и други егейски острови. По всяка вероятност това е било смесица от скитници по света от гръцки и негръцки произход, които след поражението в Египет са се обединили, за да завладеят заедно Ханаан.

Основателно би могъл да се зададе въпросът, по какъв начин такава малка шепа от нашественици е могла не само да задържи спечеленото, но дори с течение на времето да покори целия Ханаан заедно с израилтяните. Превъзходството им се е състояло в това, че те донесли със себе си тайната по обработката на желязото. Техните оръжия и сечива от желязо им дали решително превъзходство над страната, която още се намирала в епохата на бронза.

Нека се върнем няколко века назад, за да узнаем по какви пътища филистимляните са овладели таилата по обработката на желязото. Някъде в арменските планини живеело племето Кизвадано, което XIV век пр.н.е. се научило да топи желязото. То не е направило ново изобретение, а просто открило начин да произвежда евтино желязо и в големи количества. В Египет и Месопотамия желязото е било познато още през третото хилядолетие пр.н.е., но то било толкова рядко, че го ценели повече от златото.

Хетите покорили кизваданците и естествено им изтръгнали тайната на топенето на желязото, която след това пазели като очите си. Когато един от фараоните помолил приятелския си хетски цар да му открие тайната, в отговор получил само желязна кама, без никакъв коментар.

През XII в. пр.н.е. „морските хора“ разгромили хетската държава и естествено заедно с огромната военна плячка заграбили и строго пазената тайна на топенето на желязото.

По този начин това най-ценно съкровище станало притежание и на филистимляните. В Първа книга на царствата (13, 19-29) четем: „В цялата израилска земя нямаше ковачи, понеже филистимляните се бояха да не би евреите да правят мечове или копня. И всички израилтяни трябваше да ходят при филистимляни да клепат своите палешници, черясла, брадви и търнокопи, колчем се нащърбяваше острието на палешниците, черяслата, вилите и брадвите, или пък трябваше да се наострят остените. Затова през войната (михмаска) нямаше нито меч, нито копие у целия народ, който беше със Саула и Ионатана, а такива се намираха само у Саула и у сина му Ионатана.“

Както излиза от тия думи, филистимляните са държали израилтяните под своя зависимост и по драконовски начин пазели монопола си върху желязото. Това било милитарен и икономически монопол, защото никой освен тях не могъл в Ханаан да прави желязно оръжие, както и сечива и инструменти за земеделието и занаятчийството. Вярно е, че израилтяните могли да се снабдяват със сечива и инструменти, но за поправянето или остренето им трябвало да отиват при филистимляните, които вземали високи възнаграждения за тия си услуги.

Изумително е, че археологията изцяло потвърдила сведенията, дадени в Библията. Тя извадила огромно количество железни предмети от земите на филистимските държавици, докато в другите части на Ханаан те са рядкост. Тая картина се променя съвсем ясно, когато се разкопават ония културни пластове, които се отнасят към периода след събарянето на филистимската хегемония от страна на Давид. Оттогава желязото се явява в голямо количество и е пръснато равномерно по целия Ханаан.

Израилтянската победа означавала едновременно икономически преврат вследствие премахването на филистимския монопол и въвеждането на семитските ханаански племена в желязната епоха.

След двеста години борба филистимляните били победени и макар че оттогава играели само второстепенна политическа роля, все пак не са изчезнали от страниците на историята. Защото от тях произхожда името Палестина, прието по-късно от служебната римска номенклатура. По тоя начин филистимляните нанесли неочаквана победа; били увековечени в названието на страната, която не успели да покорят въпреки дълготрайните си усилия.

[1] Разделяй и владей (лат.) — Б.пр. ↑

[2] Пан Заглоба — хумористичен герой от историческата трилогия на Х. Сенкевич — Б.пр. ↑

Златният век на Израил

Първосвещеник Илий и раждането НА Самуил

В Ефремовата планина се намирало градчето Раматаим. Там живеел левитът Елкана заедно с двете си жени: Ана и Фенана. Фенана имала синове и непрекъснато се подигравала на Ана, че била бездетна. Всяка година, когато цялото семейство отивало в Силом, за да принесе дарове пред свещената шатра, в която се намирала скинията, угнетената жена отправяла топли молитви към Йехова да я дари със син и обещавала, че ще го даде да служи в храма като назорей. По това време първосвещеник и едновременно съдия бил Илий, високо морален и благочестив човек, но вече много стар и немощен. Веднъж, когато седял на пейка пред храма и се греел на слънце, първосвещеник Илий забелязал потъналата в молитва Ана. Нещастната съпруга на Елкана се молела пламенно, като движела устните си беззвучно. Това учудило безкрайно стареца, защото той бил навикнал да гледа как поклонниците излагали с пълен глас своите грижи и желания. Затова помислил, че жената е дошла пияна пред храма и започнал да я кори. Ана му отговорила със съответното смирение: „Не, господарю мой; аз съм жена, която душевно скърби; вино и сикер не съм пила, а изливам душата си пред Господа.“ Илий се трогнал от тъжната съдба на жената и я изпратил със следните думи: „Иди си с миром и Бог Израилев ще изпълни молбата ти, за която го моли“. След по-малко от година от това предсказание Ана родила син и го нарекла Самуил. Но щом той станал юноша, майка му, която помнела даденото от нея обещание, го отвела в Сидон, за да служи на Йехова до края на живота си. Тя донесла в дар на първосвещеника три телета, една ефа брашно и мех с вино, помолила се и изпълнена с радост се върнала в Раматаим. От тоя момент Самуил служел в храма и по тоя начин се подготвял за свещеник. Той винаги ходел облечен с чиста дреха от бял лен, понеже майка му често идвала в Силом, за да го изпере или да му донесе нови дрехи. На достопочтения Илий не била писана спокойна старост. Защото синовете му, свещениците Офни и Финеес, непрекъснато злоупотребявали с положението си и с това му създавали много огорчения. Те изтръгвали от поклонниците прекалени даждия и дори развратничели с жените, които се събирали пред вратата на светилището. Когато поклонниците варели месо, те с тризъби вилици вадели от тенджерите им най-добрите късове. Тяхната алчност, своеволие и разврат предизвикали всред израилтяните всеобщо недоволство. Илий ги укорявал с все сили и ги подканял да се върнат в правия път. Но те не го слушали и продължавали да вършат зло. Сломен от възрастта си, немощен и почти сляп, първосвещеникът се измъчвал страшно, но нямал нито сили, нито желание да се противопостави на синовете си, което създавало впечатление, че той се отнася снизходително с тях. Самуил растял в тази развратена и престъпна среда, но водел безукоризнено чист живот и служел вярно на Йехова. С течение на времето, когато станал млад свещеник, поклонниците започнали да разнасят по целия Израил вести за неговия висок морал. Дори Илий, при все че не бил престанал да обича развратените си синове, възлагал цялата си надежда на него и дълбоко в душата си го смятал за свой наследник. Самуил бил толкова ревностен свещеник, че дори нощите прекарвал в храма. Веднъж той чул някакъв глас, който го зовял по име. Винаги готов да услужи, той веднага побързал да отиде при Илий, убеден, че той именно го вика. Оказало се обаче, че първосвещеникът спи дълбоко, а когато Самуил го събудил — не знаел нищо. Същото се случило и втората нощ. Едва третия път старецът разбрал, че това е гласът на Йехова. Тогава той поучил Самуил как да се държи, когато отново чуе името си. Самуил постъпил според съвета на учителя си. Щом Йехова му заговорил, той паднал ничком и го попитал какво желае. И тогава узнал неща, които го потресли дълбоко. Сутринта Илий настоял Самуил да му повтори нощния си разговор. Но той давал уклончиви отговори и едва когато бил притиснат до стената, със смутен израз на лицето открил, че Йехова, разгневен от разпътния живот на негодните синове на Илий, решил да погуби рода на първосвещеника. Старецът навел глава под тежкия удар, но отговорил със смирено покорство: „Той е Господ; каквото му е угодно, това да направи.“ Вестта, че Самуил разговаря с Бога, бързо обиколила целия Ханаан. От този ден израилтянските племена виждали в него божий помазаник, пророк и мъдрец. Неговата святост станала за тях единствената морална опора през периода, когато първосвещеникът и синовете му били загубили народното доверие.

Погубването на династията на Илий

Филистимляните покорили племето на Иуда и след това започнали война с племето на Ефрем. Те победили в битката при Авен, където ефремците дали четири хиляди убити. Тогава ефремските вождове си спомнили, че Мойсей и Исус никога не влизали в бой без ковчега на завета, в който живеел Йехова. Поражението си при Авен приписали именно на отсъствието на ковчега и веднага изпратили за него в Силом левити начело със свещениците Офни и Финеес. Щом позлатеният ковчег с крилатите херувими върху него се появил в стана, бойците надали силен вик на радост и добили нова смелост в боя. Пламнало второ сражение. Въпреки надеждите си обаче израилтяните понесли ново, този път съкрушително поражение. На бойното поле останали тридесет хиляди убити, а ония остатъци от войската, които се спасили от погрома, се хвърлили в паническо бягство. Най-страшната катастрофа обаче било това, че ковчегът, светото обиталище на Йехова, попаднал в ръцете на омразните необрязани филистимляни. От египетско време поколенията на Иаков никога не се били намирали на дъното на такова унижение и провал. Тогава Илий бил вече на деветдесет и осем години. Грохнал и почти ослепял, той седял на столче край пътя и очаквал изхода на битката. Сърцето му треперело за съдбата на ковчега и при все че вярвал непоклатимо в неговата магическа сила, дълбоко в себе си се укорявал, че се поддал на увещанията на синовете си и позволил да го вземат от храма. По едно време дотърчал задъхан и покрит с прах боец, който бил оцелял от битката. Когато Илий чул вестта за поражението, както и за смъртта на двамата си синове и за загубването на светия ковчег, изхлузил се в несвяст от стола, счупил си врата и се разделил с живота след четиридесет години нещастно носене на достойнството на първосвещеник. Под влияние на вълнението си жената на Финеес, която била бременна, внезапно почувствувала родилни болки и родила син всред агония. Утешавали я, че наистина загубила мъжа си, но ще остави потомък, тя обаче оплаквала преди всичко загубата на ковчега и в предсмъртно страдание прошепнала: „Отнета е славата на Израил, защото е отвлечен ковчегът божий!“

Извънредно странната съдба на Ковчега на Завета

След поражението при Авен Израил потънал в траур. Филистимляните нахлули в областта на ефремците и разрушили Силом, религиозната и светска столица на израилските племена. В развалините изчезнала и светата шатра на Мойсей, единственото законно светилище на Йехова. За израилтяните започнал дълъг период на робство и гнет, на безпомощност и на пълно отпадане духом. Но след известно време в тоя най-тъмен период на нещастие заблестял първият лъч на надеждата. От филистимските градове идвали някакви странни, но повдигащи духа слухове, които народът си предавал от уста на уста, от село на село, от град на град. Един на друг израилтяните си разказвали, че филистимляните откарали ковчега на завета в Азот и го сложили в светилището на върховния си бог Дагон. На другия ден, когато влезли в светилището, с ужас видели, че статуята на Дагон се търкаля на пода в подножието на ковчега. Тогава те отново поставили статуята на цокъла. Но на следващия ден пак я намерили да лежи на земята, и то със счупени ръце и глава. В същото време в страната нахлули несметни количества мишки, които изяждали реколтата и разнасяли отвратителна болест. Жителите на Азот свикали на съвещание филистимските князе и заявили, че искат на всяка цена да се отърват от опасния трофей. Тогава ковчегът бил пренесен в град Гет. Но и там веднага избухнала страхотна епидемия, която погубила безброй хора. Когато най-сетне опасната военна плячка била прехвърлена в град Аскалон, неговите жители започнали да протестират бурно и да се оплакват: „Донесоха при нас ковчега на Бога Израилев, за да изморят нас и народа ни!“ Свикано било ново съвещание на филистимските князе. Сега не се намерил нито един град или село, което би искало да приеме у себе си златния ковчег, при все че неговата стойност била огромна. Хората треперели от страх поради магическата му сила, която по толкова пагубен начин се проявила във филистимските градове. Накрая филистимските предсказвачи посъветвали князете ковчегът да бъде върнат на израилтяните. Натоварили го на кола, в която впрегнали неотдавна отелени крави. Добавили и кутийка с умилостивителни дарове, доставени от петте главни филистимски града. Кравите били пуснати сами, без колар. И, о, чудо, въпреки че телетата им били затворени в обор, те не тръгнали към тях, а противно на майчинския си инстинкт се насочили с жално мучене към израилската граница. След седем месеца плен ковчегът се върнал при своя народ. Във Ветсамис израилтяните жънели пшеница, когато за свое радостно изумление видели колата със свещения ковчег. Те веднага го свалили от колата и сложили върху голям камък всред една нива. После насекли колата на парчета и принесли кравите на всесъжение пред Господа. Но при това си позволили да извършат и светотатство. Подведени от грешно любопитство, надникнали в ковчега, за да видят какво имат там. Тогава Йехова се разсърдил и погубил петдесетте хиляди жители на Ветсамис. Ковчегът бил изпратен в Кириатиарим, където бил оставен под грижите на Аминадав и сина му Елеазар. Там останал до тържественото му пренасяне от Давид в Йерусалим.

Обновителят Самуил

Настанали тежки години на робство и унижения. Силом лежал в развалини и поради това Самуил се пренесъл за постоянно в родния си град Раматаим. Неговата звезда светела с все по-ярък блясък. Той имал видения, пророчествувал и обявил война на ханаанските богове. Основал училище за пророци, в което заедно с учениците си изпадал в религиозен екстаз с помощта на музика, барабани и танци и вестял близката победа на Йехова над угнетителите на Израил. Постепенно цялата страна била овладяна от вихъра на фанатична омраза към филистимляните. Самуил не бил нито вожд, нито боец, но действувал като обновител и мъдър учител на народа. Той бил не само първосвещеник, но и светски съдия. Три пъти в годината отивал във Ветил, Галгал и Масифа, където разглеждал и решавал съдебни процеси; всички племена приемали присъдите му без съпротива. Израилският народ отново имал свой вожд; под негово предводителство той тръгнал по трудния път на вътрешното си възраждане и политическо обединяване. Минали двадесет години. Самуил свикал в Масифа общо събрание на израилтяните, за да ги склони към единство в приближаващата се борба за освобождение. Разтревожени, филистимляните изпратили голяма армия, за да потушат още в зародиша им първите искри на съпротивата. Когато сражението щяло да започне, внезапно се развихрила страхотна буря. Светкавиците и гръмотевиците предизвикали паника и смут във филистимските редове. Възползувани от суматохата, израилтяните връхлетели като фурия върху врага и му нанесли болезнено поражение. Поробителите потърсили спасение в бягство и се оттеглили на своя територия. Митът, че са непобедими, бил толкова силен, та сами били повярвали в него. Затова сътресението, което изпитали поради неочакваното поражение, им отнело за дълго време желанието за завоевателни експедиции. От този момент Самуил могъл да се посвети спокойно на работата за укрепването на своята власт. Раматаим станал светска и религиозна столица на Израил. Великият пророк и съдия създал там ново светилище на Йехова и оттам ръководел живота на Израил. Той чертаел далечни планове. Желаел създаденият от него строй да се установи за постоянно, а религиозната и светска власт да стане наследствена за неговия род. Затова подготвя двамата си синове в изкуството да управляват, като ги назначил за съдии във Вирсавия. Впрочем той бил и в напреднала възраст, та се нуждаел от отмяна. Но ето че по странна ирония на съдбата плановете му били осуетени поради същите причини, които огорчили последните години на Илий. Синовете на Самуил също се оказали негодници. Деморализирани и алчни, те се поддавали на подкупи и издавали несправедливи присъди. Накрая довели работите дотам, че всички започнали да презират съдийството. Самуил бил вече твърде стар и твърде снизходителен към синовете си, за да се противопостави на злото. Израилският народ започнал да гледа с все по-голяма антипатия на въведения от него строй, особено когато и филистимляните започнали да стават предизвикателни, и оттук се явила необходимостта да бъде избран силен вожд, който да поведе народа на борба за защита на свободата си. Съседните народи имали свои царе и израилтяните дошли до убеждението, че само монархическият строй би могъл да ги спаси. Те обаче уважавали Самуил до такава степен, че го оставили той да избере кандидата за цар. Представителите на племената отишли в Раматаим и се обърнали към него със следните думи: „Ето ти остаря, а синовете ти не вървят по твоите пътища; затова постави ни цар, който да ни съди, както е у другите народи.“ Самуил се почувствувал дълбоко засегнат от това искане. Ето как му се отплащат за неговите благодеяния към народа! С мрачен израз на лицето обмислял какво да стори, за да избегне ограничаването властта на първосвещеника и да запази теократичния строй, как да осигури наследството на своите синове. Той заявил, че ще даде отговора си на другия ден. Когато на другия ден посланиците се събрали у дома му, заявил им, че Йехова му се явил през нощта и пълен с огорчение казал: „Чуй народния глас във всичко, що ти говорят, защото те не отхвърлиха тебе, а отхвърлиха мен, за да не царувам над тях; както постъпваха от оня ден, когато ги изведох из Египет и до днес, като ме оставиха и служеха на други богове, тъй постъпват и с тебе.“ Но предупреждението, че отстраняването на Самуил от властта и избирането на цар ще обиди Йехова, не дало никакъв резултат. Пратениците упорито настоявали за цар. Тогава Самуил се опитал да ги уплаши, като им изложил всичките опасности, които могат да произлязат от монархията: „Той ще взема синовете ви и ще ги прави свои колесничари и свои конници и те ще препускат пред колесниците му; и ще ги постави да бъдат хилядници и петдесетници, да му обработват нивите, да жънат житото му и да правят войнишко оръжие и всичко потребно за колесниците му; ще взема дъщерите ви да правят благовонни мазила, да готвят ястия и пекат хляб; ще взема най-добрите ви ниви, лозя и маслинени градини и ще ги дава на слугите си; ще взема десятъка от сеитбите ви и от лозята ви и ще го дава на скопците си и на слугите си; ще взема робите ви и робините ви, най-добрите ви момци и ослите ви и ще ги употребява за своя работа: ще взема десятък от дребния ви добитък и вие сами ще му бъдете роби.“ Пратениците обаче не се уплашили от тия мрачни предричания и продължавали да настояват за своето. На Самуил не останало нищо друго, освен да обещае с тежко сърце, че ще се огледа за подходящ кандидат за царския трон.

Как Саул бил помазан за цар

В Гива, в земята на ефремците, живеел човек на име Кис, чиито синове били известни със своята смелост, хубост и висок ръст. Между тях особено се отличавал Саул, изключително напет младеж, с една глава по-висок от всички други израилски мъже. По онова време град Гива се намирал под филистимска окупация. Той бил седалище на военен губернатор, който с помощта на силен гарнизон и шайка бирници изтръгвал от покорените жители тежки данъци. Семейството на Кис се занимавало със земеделие и животновъдство. Следователно това са били прости селяни със здраво тяло и здрав дух, неразвалени от градския живот. Освен това те се радвали на всеобщото мнение, че са добри синове на Израил, които не са се помирили с робството и са останали ревностни изповедници на Йехова. Един ден ослиците им се загубили някъде. Кис веднага наредил на Саул да вземе един от слугите и да тръгне да търси изчезналите животни. Двамата със слугата прекосили ефремската планина, както и земите Шалиш, Шаалим, Вениаминовата земя и земята Цув, но не намерили ослиците. Когато наближили град Раматаим, Саул решил да се върне в къщи, защото се страхувал, че баща му ще почне да се безпокои поради толкова дългото му отсъствие. Но слугата посъветвал да помолят за помощ свещеника и пророка, който живеел в близкия град. Тази мисъл харесала на Саул, но той се стеснявал да отиде при светия мъж без дарове. На това слугата рекъл: „Ето в ръката ми има четвърт сикла сребро; ще я дам на човека божий и той ще посочи пътя ни.“ Като тръгнали по указанията на срещната по пътя девойка, при портата на града те попаднали на Самуил. През нощта пророкът имал видение, че Йехова ще изпрати мъж от Вениаминовата земя, който ще избави израилския народ от филистимското робство. Затова, щом видял едрия и строен Саул, вътрешен глас му пошепнал, че се намира лице с лице с човека, достоен за царския трон. Той веднага го поканил на вечеря и му предрекъл, че ще намери загубените си ослици. Изненадан от подчертаната любезност на достопочтения свещеник, Саул се оправдавал със стеснение, че не заслужава тази почит, че произхожда от най-малкото племе и от най-скромния дом между домовете на Вениамин. Но Самуил успокоил скрупулите му и не само го завел у дома си, но го сложил на почетното място на трапезата между тридесет други гости, като му слагал най-хубавите късове месо. После го отвел на покрива на къщата си, където разговарял с него до късна нощ. Рано сутринта го събудил и отвел вън от града. По едно време изказал желание да поговори с него на четири очи и го помолил да отпрати слугата си. Щом останали сами, той помазал с елей Саул за цар. Младият пастир и земеделец бил безкрайно изумен от всичко това и никак не могъл да повярва, че то става в съгласие с волята на Йехова. Убедил се едва тогава, когато по пътя му се случило точно онова, което му предсказал пророкът. Най-напред при гроба на Рахил срещнал двама вениаминци, които го уведомили, че ослиците се намерили и че баща му чака нетърпеливо завръщането му. После, когато прекосявал околностите на Таворската планина, поздравили го трима поклонници и от даровете, които носели за светилището в Раматаим, му дали два хляба. Най-важна обаче била третата среща. Щом пристигнал в родния си град Гива, видял група пророци, които слизали от планината. При акомпанимента на арфи, пищялки и тимпани набожните мъже подскачали в танцова стъпка, жестикулирали с ръце и пеели с прегракнали гласове, като едновременно вестели някакви неразбираеми пророчества. Саул наблюдавал като омагьосан техните екзалтирани действия и постепенно почнал да чувствува, че в него навлиза дух божий. Въвлечен в течението на общия религиозен екстаз, сам не забелязал кога започнал да танцува, да пее и пророчествува. Хората, които се стекли от близките ниви и познавали Саул като прост и трезвен селски син, не могли да се начудят на държането му. „Какво е станало с Кисовня син? — питали се те един друг. — Нима и Саул е между пророците?“ Този въпрос не издигал авторитета на Саул. Тогавашните пророци, между които имало множество мошеници и шарлатани, се влачели на групи из страната, досаждали с просията си и срещу храна или милостиня предсказвали бъдещето на всеки, който поиска. Хората се отнасяли към тях със суеверен страх, но вътре в себе си ги презирали. Между насъбралите се току се чували пренебрежителни въпроси: „А кой е техният баща?“ Саул също не спечелил симпатиите на хората и оттогава излязла хапливата поговорка: „Нима и Саул е между пророците?“ Актът на помазването бил извършен при най-голяма тайна; Саул не издал дори на най-близките си какво му се е случило в Раматаим. Дошъл обаче моментът, когато станало необходимо да се получи утвърждение на избора от страна на израилското население. За тази цел Самуил свикал общо събрание в Масифа и при все че продължавал да се чувствува огорчен от отстраняването на неговото семейство, представил честно своя кандидат за одобрение. Съгласно неговата препоръка Саул бил избран за цар. Новият вожд, макар че блестял с физическата си сила и смелостта си, все пак бил скромен човек. Изборът го смутил толкова много, че той се скрил между колите и товарните животни. Станало необходимо да го издърпват насила оттам, а когато той се изправил пред избирателите едър и с една глава по-висок от другите, израилтяните възкликнали с небивал ентусиазъм: „Да живее царят!“ После Самуил написал правата, които определяли властта на царя, и разпуснал народа по домовете му. А Саул тръгнал за Гива начело на значителен брой бойци, които веднага се поставили под негова заповед. През време на избора излязло наяве, че много израилтяни гласували против Саул и дори след извършения избор се изказвали презрително за него и не му оказвали съответната почит. Саул обаче познавал добре живота. Като мъдър и умерен човек той се преструвал, че не чува техните подстрекателства, и не им отмъщавал.

Първата победа на Саул

Минавали години. Саул не могъл да упражнява явно и напълно своята власт, защото в Гива, както и в много други израилски градове, имало филистимски гарнизони. Затова той продължавал да върви след воловете на нивата и си създал собствено семейство. Имал вече двама пораснали синове, от които Ионатан се отличавал като храбър младеж. На изток от Йордан в планинската част на Галаад се намирал израилският град Иавис. Царят на амонитяните Наас го обсадил и се готвел за решителна атака. Обсадените жители поискали да влязат в преговори с него. Гордият владетел отговорил, че ще приеме капитулацията, но заявил, че ще заповяда да се извади на всекиго дясното око, което впрочем, както признал открито, готвел и за всички други израилтяни. Под предлог, че искат да обмислят тия условия, иависяните успели да издействуват примирие за срок от седем дни и използували това, за да изпратят пратеници при Саул с молба за помощ. При вестта за тежкото положение на братския град в Галаад из целия Израил се разнесли плачове и вайкания, а Саул, пламнал от гняв, отново изпаднал в състояние на пророчески екстаз. Той разсякъл на парчета двата вола, с които орял земята, и разпратил късове на всички племена със заплашителното предупреждение, че всеки, който не вземе участие в свещената война, го очаква съдбата на воловете. Израилтяните били обзети от силен страх и веднага във Везек се събрала огромна армия. Саул тръгнал с нея срещу амонитяните, нахлул в стана им при Иавис и ги разгромил в кървава разправа. Така той станал народен герой, но проявеният от него ентусиазъм за малко не довел до братоубийствена война. Неговите почитатели искали да се разправят кърваво с противниците му, които в Масифа се опитвали да осуетят на всяка цена избора му за цар и продължавали да сплетничат против него. Саул обаче въздържал неуместните си ревнители да не опетнят с проливане на братска кръв радостния ден на победата. Самуил свикал ново събрание в Галгал. Там Саул бил утвърден още един път за цар, а победата била почетена с принасяне на жертви и богат пир за бойците. За Самуил дошъл тъжният момент на раздяла със светската си власт на съдия. Той от младини управлявал своя народ, остарял и побелял в тази служба. Синовете му, върху които градял всичките надежди на рода си, му създали болезнено разочарование. Сега той се изправил пред събранието и заговорил с разтреперан глас: „Ето ме: свидетелствувайте против мене пред Господа и пред неговия помазаник кому съм взел вола, кому съм взел осела, кого съм обидил и кого съм притеснил, от кого съм взел дар и затворил очи спрямо делото му — и аз ще ви го върна.“ И трогнатият народ отговорил: „Ти не си ни обиждал, нито си ни притеснявал и от никого нищо не си взел.“ Като предал властта на Саул, Самуил съвсем не се отрекъл от върховната власт в страната. В качеството си на първосвещеник и представител на Йехова на земята продължавал да се чувствува упълномощен да ръководи съдбата на Израил, бил убеден, че е издигнат над народа и над току-що помазания цар, който трябва да му бъде послушен. И като доказателство за свръхестествената си сила предизвикал дъжд и гръмотевици, при все че било сезон за жътва на пшеницата, когато не валят дъждове. Народът се уплашил поради това чудо не само от Йехова, но също и от Самуил, когото бил засегнал с искането си да има цар. Той се навел пред него с набожно смирение и викал умолително: „Помоли се за рабите си пред Господа, твоя Бог, за да не умрем; защото към всичките си грехове прибавихме още един грях, когато искахме за себе си цар.“ Като си осигурил по този начин последната дума по религиозните и политическите въпроси на Израил, Самуил се върнал в Раматаим, където по онова време се намирало седалището на първосвещеника.

Как Саул се изложил на омразата на свещениците

Цар Саул разпуснал събраната войска и задържал под оръжие само три хиляди отбрани бойци. Хиляда поставил под заповедите на своя син Ионатан. Той бил войнствен и темпераментен младеж. Една нощ атакувал филистимския гарнизон в Гива, разгромил го и убил командира му. Родният град на Саул бил освободен. Радостната новина се разнесла като светкавица по целия Израил и дала импулс за общо въстание. Саул разпратил заповед, с която призовавал израилските бойци в Галгал, където се образувала въстаническа армия. Филистимляните оценили опасното положение и концентрирали силите си в Михмас, на изток от Бет-Авен. Това било отлично въоръжена армия. Тя се състояла не само от многобройни пехотни части, но също така от хиляди бойни коли, впрегнати в жребци, особено опасни за пехотните войски. Войската на Саул не притежавала добро оръжие, само Саул и Ионатан имали железни мечове и копия. Това положение на нещата било плод на предвидливата филистимска политика. През годините на своето господство филистимляните пазели до такава степен монопола си върху желязото, че покорените евреи нямали право да имат дори ковачи и били принудени да ходят във филистимските градове, когато се налагало да наострят лемеж, мотика, брадва или лопата. Не можело да става и дума някой от израилтяните да има меч или копие. За това се грижели филистимските гарнизони, които прекосявали Ханаан надлъж и нашир и извършвали щателни проверки по къщите. Затова няма нищо чудно, че появяването на страшната филистимска армия предизвикало ужас. Хората напускали къщите и се криели в планинските пещери, в крепостите и кулите за отбрана. Някои се прехвърляли през Йордан, за да търсят убежище в планинските дебри в областите Гад и Галаад. В това време. Саул се намирал в Галгал. Той чакал там седем дни Самуил, който трябвало да отправи молитви към Йехова и да принесе всесъжение. Заразена от общата паника, войската се топяла от ден на ден, докато накрая при Саул останали само шестстотин най-верни бойци. Положението било отчаяно. Всеки момент могло да се стигне до първото сблъскване с врага, а в това време сражението без подкрепата на Йехова неизбежно щяло да се свърши с поражение. И тогава Саул се решил на постъпка, която могла да бъде сметната за узурпиране на първосвещеническите права. Той наредил да се изгради олтар за всесъжение и сам принесъл жертва на Йехова. Когато Самуил пристигнал в лагера и узнал за това своеволие, пламнал от страхотно възмущение. Той си позволил и дори да заплаши, че Йехова ще детронира Саул и ще си избере друг, по-послушен цар. Не помогнали никакви оправдания, първосвещеникът напуснал лагера, без да се сбогува, и се върнал в седалището си.

Героичният подвиг на Ионатан

Конфликтът с духовенството и лишаването му от неговата подкрепа дълбоко потресли Саул, но не сломили духа му. Изоставен почти от всички, той все пак издържал напора при Галгал на цялата филистимска сила начело само на шепа свои смелчаги. Но при тези условия не могло да става и дума за бой на открито поле, оставала му само партизанската война, непрестанното тормозене и атакуване на отделна част от редовната войска на врага. В тази партизанска война му помагал енергично неговият син Ионатан, до безумие смел и храбър младеж. Един ден, съпроводен само от своя оръженосец, той нападнал ненадейно филистимския лагер, убил двадесет души и предизвикал такава паника, че останалата войска избягала в ужас. Саул не бил предупреден за опасната акция на сина си, затова, като чул крясъците във филистимския лагер, наредил да се провери кой от хората му е излязъл от Гива и по този начин установил отсъствието на Ионатан. Веднага тръгнал на помощ и почнал да избива бягащите врагове. Тогава включените принудително във филистимската армия израилски части преминали на негова страна. А когато се присъединили и израилтяните, които се криели в съседните пещери и планински теснини, поражението на филистимляните се превърнало в страшен погром. Те били преследвани чак до Бет-Авен. Израилтяните били крайно изморени, но Саул решил да продължи битката, защото до свечеряването било още далеко. „Проклет, който вкуси хляб до довечера — заявил той на войниците си, — докле не отмъстя на своите врагове.“ Израилските бойци наистина не докоснали нито хляба, нито яденето, защото се страхували от царя. Ионатан обаче не знаел за проклятието на баща си и когато в гората намерил хралупа с пчели, мушнал върха на тоягата си в пита мед и хапнал от него. Късно му съобщили войниците за заповедта на баща му. Младият Ионатан не се разтревожил особено много и дори разкритикувал баща си, като твърдял, че поражението на филистимляните щяло да бъде много по-голямо, ако израилтяните не били принудени да се бият гладни. Надвечер отрудените и изгладнели победители се нахвърлили върху плячката. Те колели на бойното поле овце, волове и говеда и ядели лакомо сурово месо заедно с кръвта. Когато узнал за този грях, Саул заповядал строго животните да бъдат убивани върху камъни, та кръвта да може свободно да изтече в земята. Настанала нощ. Царят наредил да се издигне жертвеник, принесъл жертва и чрез свещеника попитал Йехова дали да преследва филистимляните до сутринта, за да ги избие до крак. Не получил обаче никакъв отговор. Тогава разбрал, че някой е нарушил неговата клетва и изложил цялата войска на божия гняв. И веднага излязло наяве, че виновник е Ионатан. Не помогнали и пламенните уверения на сина, че нарушил обещанието, без да знае за него. Саул го осъдил на смърт. Спасила го обаче войската, която не искала да позволи да бъде „награден“ по този начин героят от Гива и освободителят на израилския народ. „И косъм няма да падне от главата му на земята — викали бойците възмутени, — защото днес той действуваше с Бога.“ Саул трябвало да се откаже от по-нататъшното преследване и филистимляните избегнали пълното си поражение. Наистина те се затворили в стените на своите градове, но продължавали да представляват заплаха за Израиля.

Окончателното скъсване със Самуил

След като се върнал в родния си град Гива, Саул не заспал върху лаврите си. Той си давал сметка, че рано или късно ще се стигне до решителна разправа с филистимляните. И при подготовката си за нея посветил всичките си старания за формиране на военни части, като включвал в тях всеки, който му се струвал енергичен и храбър. В желанието да си осигури тила той воювал победоносно с трансйорданските царе на моавците, адомитяните и едомците, на север принудил към послушание арамейското царство Сова, а вътре в страната придобил възможност за свободно движение, като покорил ония ханаански градове, които били запазили дотогава независимостта си. По този начин той създал силна израилска държава. Освен Ионатан имал още двама синове и две дъщери. Продължавал да води прост живот на цар-селянин и се задоволил с една жена. За вожд на войската назначил братовчеда си Авенир, негов неотстъпен другар през време на мир и война. Чакала го обаче още една задача. Пустинното пространство от планината Синай чак до южната граница на Ханаан заемали амаликитците. Те били разбойнически племена, които произхождали от Амалик, внук на Исав, следователно се намирали в близко родство с едомците. Израилтяните имали непрекъснати неприятности с тях. При Рефидим воювали с Мойсей и Исус, а на времето си подкрепяли царя на Моав — Еглон, и заедно с мадиамците опустошавали ханаанската земя, докато Гедеон не ги разгромил в долината Израел. Сега те отново вдигнали глава. Ордите им опустошавали южните области на Ханаан, грабели, убивали и изчезвали в пустинята, преди да дойде помощ срещу тях. Най-лошото обаче било това, че те се съюзявали с филистимляните за борба срещу израилтяните. Зает с други войни, Саул отлагал за по-късно решителната разправа с разбойниците. Това огорчило Самуил. Той отишъл в Гива, припомнил на Саул, че го помазал за цар, за да брани Израил, и му заповядал веднага да тръгне с цялата войска срещу амаликитците: „Иди сега и порази Амалика и изтреби всичко негово (не вземай за себе си нищо от тях, а унищожи и предай на заклятие всичко негово); не го щади, а предай на смърт от мъж до жена, от момък до кърмаче, от вол до овца, от камила до осел.“ Саул тръгнал послушно начело на почти цялата си армия, разгромил амаликитците в областта Негеб, избил до крак пленниците, без да пощади дори жените и децата, а царя им Агаг взел в плен. Позволил си обаче непростим грях, като нарушил военната заповед на Самуил. Жал му било да унищожи огромната военна плячка, овцете, овните, говедата и другото ценно имущество на амаликитците. Не само това, възхитен от геройското държане на цар Агаг, подарил му живота. Щом Самуил узнал за това нарушение, веднага тръгнал за планината Кармил, където по това време Саул издигал паметник в чест на победата си. Срещата между двамата първи мъже на Израил била необикновено бурна. Първосвещеникът обвинил рязко царя в непослушание и казал: „Задето ти отхвърли думата на Господа, то и той те отхвърли, за да не бъдеш цар.“ В същност това било детрониране. Саул е трябвало да се съобразява с големия морален авторитет на пророка и покорно го помолил да прости греха му. От страх да не би слуховете за конфликта между първосвещеника и царя да предизвикат безпокойство всред населението той молил настоятелно пророк Самуил да остане в стана и да го придружава в похода му до Галгал. Но Самуил, който бил непримирим, отвърнал враждебно: „Няма да се върна с тебе, защото ти отхвърли думата Господня и Господ тебе отхвърли, за да не бъдеш цар на Израиля.“ След тия думи Самуил се обърнал гърбом и се готвел да напусне царската шатра. Това била явна демонстрация, която се равнявала на обявяване на война и не могла да остане незабелязана от войската, затова Саул, който искал на всяка цена да скрие конфликта, се опитал да задържи първосвещеника със сила и при боричкането между двамата откъснал парче от плаща му. Тогава Самуил измърморил: „Днес Господ изтръгна царството Израилево от тебе и го даде на твоя ближен, който е по-добър от тебе.“ Но все пак накрая отстъпил пред настояванията на царя и го придружил до Галгал; народът не узнал какво било станало между тях. Но щом пристигнали на мястото, Самуил заповядал да доведат цар Агаг пред олтара на Йехова и там го разсякъл собственоръчно пред очите на верните, за да се изпълни клетвата на херема. Скоро след това заминал за Раматаим и оттогава никога вече не искал да се срещне със Саул. Нещо повече, той се оплаквал открито, че бил извършил грешка, като избрал Саул за цар. При това се позовавал на Йехова и казвал, че Господ също съжалява, задето направил Саул цар на Израил. Скоро започнал да се оглежда за нов кандидат за трона. Но понеже се страхувал, че Саул ще го обвини в заговор и предателство, вършел това при най-голяма тайна. Един ден той тръгнал за Витлеем под предлог, че иска да принесе жертва на Йехова. Старейшините на града трябва да са знаели нещо за конфликта, защото поради страх от Саул не го посрещнали особено охотно и направо го попитали за целта на посещението му. Първосвещеникът обаче ги успокоил и успял да ги убеди, че дошъл само с религиозни цели. Но щом настанала нощ, измъкнал се тихо и отишъл при Иесей, чийто род спадал към племето Иуда и във Витлеем се радвал на голямо уважение. Иесей имал седем синове. Самуил поискал да му бъдат представени, а когато огледал шестте по-възрастни, не могъл да се реши кого да избере. Поради това попитал кой е най-младият, наричан Давид. Давид бил момче с рижа коса и разумни очи, дребен на ръст, но строен и гъвкав в движенията си. От краткия разговор излизало, че е и необикновено развит и практичен. Освен това умеел да свири, защото, като прекарвал много време по пасищата, научил се да свири на арфа. Свирил толкова хубаво и с такова чувство, че пророкът се развълнувал дълбоко, а когато освен това узнал, че набожните песни, които пеел Давид, са негова собствена творба, последните му съмнения изчезнали. Той не могъл да намери по-добър кандидат за цар. Извадил от торбата си рог с елей и в присъствието на братята помазал Давид за бъдещ цар. Обредът се извършил в семеен кръг, затова никой във Витлеем дори не предполагал, че в града се намира бъдещият цар на Израил. В това време Саул се намирал в Гива, където си построил крепост на една недостъпна скала. Самуил в същност го детронирал и открито предупредил, че Йехова ще си избере друг цар. Напуснат от свещениците и от оная част на обществото, която му била вярна, той на всяка крачка чувствувал своята самота. Навсякъде виждал заговори и враждебни действия, ръководени от ръката на неумолимия първосвещеник. Дни и нощи той прекарвал в непрекъсната мисъл за своето положение и до такава степен разстроил нервите си, че все по-често изпадал в меланхолия. Като гледали мрачните му и безжизнени от безсъние очи, в които сякаш се криело безумие, дори най-верните хора от дворцовата служба дошли до заключението, че Духът Божи го е напуснал и са го овладели злите сили. За най-добро лекарство на тоя вид болести по онова време навсякъде било смятано влиянието на музиката. Някой, който може би е бил в споразумение със Самуил, препоръчал на Саул едно скромно пастирче от Витлеем, което свирело отлично на арфа. Момчето било доведено незабавно в Гива. Царят посрещнал Давид благосклонно. При вида на рижото момче, от което лъхала свежата хубост на младостта, той се усмихнал с отдавна невиждана усмивка. А когато изпод пръстите на свирача потекъл поток от успокоителни звуци, с безкрайно чувство на облекчение почувствувал, че всичките му бълнувания изчезват, че оздравява. Оттогава, колкото пъти изпадал в меланхолия, изпращал във Витлеем за Давид, та той с оздравителната сила на свирнята си да му помогне да се отърси от злите мисли.

Как Давид победил Голиат

Филистимляните отново тръгнали срещу израилтяните и като се готвели за бой, разположили се на лагер край градчето Сокхот на иудейска земя. Саул решил да ги пресрещне и им прегради пътя към своята държава. Двете враждебни армии заели бойни позиции по срещуположните хълмове. В долината, която ги деляла, отделни бойци се сблъсквали в двубои. Никой от израилтяните обаче не смеел да приеме призивите на Голиат, филистимски гигант от град Гет. Облечен с тежка броня, въоръжен с мощен меч и дълго копие, той излизал всеки ден пред израилтяните, а понеже никой от тях не искал да приеме двубоя с него, отправял им най-грозни обиди. Както цар Саул, така и неговите военачалници начело с Авенир, а и други бойци се скрили в шатрите от срам и унижение. Четиридесет дни подред от сутрин до вечер ги обливал потокът от подигравки и ги преследвал презрителният смях на великана. Неговият рязък бас се удрял като високо ехо по планините и долините, промъквал се упорито в ушите и мозъците на угнетените израилски бойци. Саул се пенел в безсилен яд. Той обещавал несметни богатства, освобождаване от данъчни тежести и ръката на най-голямата си дъщеря на онзи смелчага, който би излязъл на бой с филистимлянина. Но никой не смеел да стори това; такъв ужас будел Голиат. Във войската служели тримата най-големи синове на Иесей. Давид, като най-малък, останал в къщи и само от време на време носел храна на братята си. Когато един ден той се явил в лагера, Голиат обиждал и пръскал с кал всичко, което било свято за израилтяните. Възмутен от тази ненаказана дързост, Давид заявил на братята си кратко и ясно, че ще приеме предизвикателството. Опитните бойци му се изсмели и го нарекли недоизпечен хлапак, а когато настоявал, че ще изпълни безумното си намерение, те се разсърдили не на шега и му заповядали колкото е възможно по-бързо да се върне в къщи. Вестта за дръзкото пастирче развеселила много Саул. Той веднага го повикал в шатрата си и му обяснил с бащинско добродушие: „Ти не можеш да се противопоставиш на този филистимлянин, нито да се биеш с него. Защото си малък, а този е боец още от младини.“ Но Давид упорито настоявал на своето. Хвалел се как убивал лъвове и мечки, когато нападали стадото му, показвал мускулите си и гъвкавостта на своето тяло. Саул, увлечен от горещия ентусиазъм на момчето, най-сетне дал съгласието си за двубоя. Дори облякъл момчето със своята броня и шлем, препасал му меч и заповядал да се разхожда из шатрата, за да се увери, че ще може да носи това облекло и оръжие. Но Давид не се чувствувал добре с тежката броня и признал, че предпочита да отиде да се бие така, както е, с леката туника на пастир. Тогава Саул почнал да се смее, махнал с ръка в знак на помирение и му разрешил да прави, каквото иска. Като тръгнал срещу страшния филистимлянин, Давид взел само тоягата и прашката си. По пътя се спрял при един бърз поток и старателно си избрал пет остри камъка. След това продължил към долината, където трябвало да стане двубоят, и си тананикал под носа набожни песни. Щом Голиат видял пастирчето, задавил се от такъв смях, че хълмовете затреперали. Когато се успокоил, започнал жестоко да се подиграва на рижата коса и слабото телосложение на Давид. Най-много го развеселило обаче това, че слабакът бил въоръжен само с тояга. Той се престорил на обиден и викнал с цяло гърло: „Та нима аз съм пес, че идваш при мене с тояга?“ Но в същия миг му блеснала мисълта, че израилтяните изпращат това хлапе, за да го изложат на смях. Той почнал да псува и проклина и да заплашва, че ще изхвърли за храна на птиците и хищниците тялото на дръзкия смелчага. Давид не се увлякъл в този шумен словесен двубой, напомнил само много сериозно на великана да се приготви за смърт, защото след малко ще бъде труп по волята на Йехова. По хълмовете настанала пълна с напрежение тишина. Филистимляните нетърпеливо чакали смъртния удар на непобедимия атлет, а израилтяните следели с разтреперани сърца движенията на дръзкия си земляк-дете, който с такава наивна самоувереност отивал към неизбежна смърт. Голиат държал в огромната си ръка дълъг меч и се готвел за удара. На приближаващия се противник гледал като вълк на беззащитна овчица. Къпейки се в гордото чувство на своето превъзходство, той дори не благоволил да обърне внимание на движенията на младежа. В това време Давид извадил крадешком един камък от торбата и го сложил на прашката, а после замахнал с цяла сила. Камъкът прорязал въздуха и се забил дълбоко в челото на великана. Мощното тяло рухнало безсилно на земята. Всред възгласите от ужас на филистимляните и на радост на израилските войници Давид скочил в миг към оглушалия Голиат, изтръгнал меча от ръката му и с един удар му отсякъл главата. Неочакваното поражение предизвикало неописуема паника всред филистимляните. Израилтяните незабавно се възползували от общата суматоха и връхлетели върху тях с такава ожесточеност, че цялата филистимска войска се пръснала и почнала да сее по пътя безброй трупове. Преследвайки неприятеля, израилтяните се спрели едва при стените на филистимските градове Екрон и Гет. Целият филистимски обоз заедно с голямо стадо добитък и заграбеното имущество на израилтяните паднал в ръцете на Саул. Давид му предал като военен трофей главата на Голиат, а сам окачил у дома си бронята, шлема и меча на победения великан. Най-ценната придобивка, която получил при тоя двубой обаче, била военната слава и популярността всред израилския народ.

Давид, Саул и Ионатан

В награда за победата Давид получил командуването на значителен отряд бойци и по този начин станал най-младия военачалник в историята на Израил. Ионатан, син на царя и престолонаследник, сключил с него горещо и искрено приятелство още при първата среща. В знак на привързаността си към него му връчил скъпоценния си плащ, туниката, меча и военния колан. Въпреки младата си възраст Давид се справял добре с ролята си на военачалник. Той се връщал победител от ред походи срещу филистимляните. В израилските градове го посрещали с голям ентусиазъм. За жените, старците и младежта станал като божество. Те винаги излизали да го посрещнат с танци, като пеели и отмервали ритъма на тимпани. Не се знае кога и къде се е родила в негова чест песента, която обикаляла по улиците на градовете и скоро стигнала до Гива:

Саул уби хиляда,

а Давид десет хиляди.

Нейното съдържание уболо силно Саул. Защото тя явно го обиждала и издигала военните заслуги на Давид над всичко, което той самият бил направил през дългите години на войни за израилския народ. Това била горчива и незаслужена несправедливост. Два дни и две нощи се измъчвал от подозрението, че Самуил е инспиратор на тази обидна песен и че кой знае дали Давид също не участвува в заговора. Защото според Саул това не било празна фантазия, щом народът се отвръща от него на всяка крачка. Същият този народ, който само до неотдавна му оказвал толкова любов и възхищение. Резултат на чия интрига би могло да бъде това, ако не на първосвещеника, на непримиримия му враг, който някога му дал открито да разбере, че ще се стреми да го лиши от трона. Мъката, безсънието и тежките обиди до такава степен помрачили ума му, че понякога той плещел глупости. В двореца зацарила угнетеност, прислугата не смеела да повиши глас и само шепнела по ъглите: „Зъл дух от Бога нападна Саул и той беснее в къщата си.“ Отново изпратили за Давид, та музиката му да излекува оболялото сърце на царя. Младият арфист влязъл в стаята и веднага започнал да движи пръсти по струните, като измъквал странно хубави акорди. Саул го погледнал с обезумели очи, сякаш не го познавал. След известно време той се пробудил от вцепенението си, а в очите му пламнал мрачният огън на омразата. Внезапно грабнал копието, което било опряно на трона, и го запокитил към Давид. Младежът успял да се отклони в последния миг и копието със свистене се забило в стената. Саул изведнъж си дал сметка, че много малко липсвало, за да извърши безумно деяние. Убиването на популярния между израилтяните герой би могло да повлече след себе си неизмерими последствия. В желанието си да успокои Давид той го назначил за хилядник и го изпратил на война срещу филистимляните. Младият военачалник и този пътя вървял от победа към победа и печелел все по-голяма слава и любов всред народа. Наред с това и завистта на царя растяла. Наистина той не смеел да излезе открито срещу Давид, но тайно обмислял план за действие. Един ден уведомил Давид чрез пратеник, че ще му даде най-голямата си дъщеря Мерова за жена, ако му донесе като военна плячка краеобрязъци на сто победени филистимляни. Задачата била крайно опасна и Саул разчитал, че съперникът му няма да се върне от този безумен лов. Давид веднага се досетил към какво се стреми царят. Под предлог, че не се чувствува достоен да стане негов зет, помъчил се да избегне тази експедиция. Но Саул настоявал все по-силно, така че накрай на Давид не останало нищо друго, освен да изпълни задачата. Веднага тръгнал на път, като взел със себе си малък отряд от най-верните си другари по оръжие. Той устройвал засади на филистимляните и след кратко време се сдобил не със сто, а с двеста краеобрязъци. Саул се почувствувал излъган в скритите си надежди и решил поне да унизи Давид. Въпреки обещанието си отказал му ръката на най-голямата си дъщеря и му предложил по-малката, на име Мелхола, която впрочем била доволна от тази замяна, защото отдавна била влюбена в младия герой. Бракът обаче не премахнал напрежението в царския двор. Давид се мусел на Саул, че го измамил, защото с най-голямата дъщеря били свързани по-добри изгледи за наследяването на трона. От своя страна Саул подозирал Давид, че е в заговор с първосвещеника, и заплашвал, че ще заповяда да бъде убит.

Мелхола и Ионатан спасяват Давид

В тия трагични моменти Ионатан се оказал истински приятел. Без да мисли, че може да се изложи на гнева на баща си и че Давид е опасен негов съперник като претендент за престола, предупредил го за опасността, която го заплашва. И го убедил да се скрие в съседните планини, а самият той отишъл при баща си, за да се застъпи за него. След дълги увещания успял да укроти Саул и Давид се върнал в царския двор. Съгласието обаче не продължило дълго. Давид нанасял нови и нови победи над филистимляните, а това будело завист и страх у Саул. В миг на гневно умопомрачение за втори път запратил копие срещу ненавистния си съперник, но пак не го улучил. Този път Давид разбрал, че работата не е шега. Щом настанала нощ, измъкнал се от двореца и побягнал в своята къща в града. Тогава Саул изпратил подире му убийци. Мелхола в последния миг спасила мъжа си. Накарала го да избяга през прозореца, а после облякла с негови дрехи една кукла, сложила я в леглото и я покрила плътно със завивка. Щом войниците от царската стража влезли, тя им посочила леглото и казала, че Давид лежи тежко болен. Но Саул бил неотстъпчив и заповядал гневно: „Донесете ми го на легло, за да го убия.“ Тогава играта на Мелхола излязла наяве и тя била доведена пред лицето на царя. Избегнала обаче наказанието, като се оправдавала, че Давид я бил заплашвал със смърт, ако не му помогне да избяга, и че извършила измамата по принуда. В това време Давид се отправил за първосвещеника Самуил, на когото разказал за своите неприятности в царския двор. По едно време дошла вест, че към Раматаим идват царски войници със заповед да хванат беглеца. Първосвещеникът излязъл насреща им, придружен от много пророци, които с танци, песни и възгласи, се привели в състояние на върховна религиозна екзалтация. Суеверните войници ги наблюдавали с нарастваща боязън, докато накрай сами се увлекли във вира на лудешките танци. Благодарение на това Давид успял да се скрие и войниците се върнали в Гива с празни ръце. Саул още два пъти изпращал други войници за Давид, но и те се поддавали на силния чар на пророците и не изпълнили заповедта. Тогава царят решил да отиде лично в Раматаим и да хване неуловимия беглец. Но щом влязъл в града, Самуил и пророците дотърчали да го посрещнат, като танцували и пеели под звуците на тимпани и свирки. Отначало Саул гледал изпод око какво вършат, но постепенно у него се обадила старата емоционалност от времето на младостта му, когато сам принадлежал към тия пророци. Овладян от настроението на религиозен екстаз, той се присъединил към шествието на жестикулиращите и пеещи мъже. Започнал да се върти в кръг, да ломоти с пяна на уста и да изпада в състояние на крайна екзалтация — свличал дрехите от себе си и накрай, останал съвсем гол, паднал в безсъзнание на земята. Лежал така през целия ден в несвяст, а когато най-сетне се събудил, Давид вече не бил в града. През това време преследваният нещастник се върнал в Гива, за да се оплаче от съдбата си на Ионатан, единствения си приятел. „Що сторих аз, в що съм крив — жалел се той, — с какво съгреших пред баща ти, та търси душата ми?“ Ионатан го утешавал, както могъл, и му заявявал, че може да разчита на неговата помощ, че ще го предупреди навреме за опасността, понеже баща му бил свикнал да го посвещава в плановете си. Но Давид отговорил с глас, пълен със съмнение: „Баща ти добре знае, че аз намерих благоволение в твоите очи, затова си дума: «Нека не знае за това Ионатан, за да не се огорчи.»“ Най-лошото било, че на другия ден щяло да има пир, какъвто Саул устройвал в началото на всеки месец за най-приближените си сътрудници. Това било едновременно и върховен държавен съвет, от който не бивало да отсъствува никой от хората му. Отсъствие без оправдателна причина в същност би означавало непослушание и би повлякло окончателна немилост. Давид още не бил загубил надежда, че ще се помири със Саул, и затова не искал да изгаря мостовете зад себе си, а едновременно, като познавал избухливия характер на царя, страхувал се да се покаже на пира. Затова помолил Ионатан да уведоми баща си, че трябвало да замине за Витлеем на някакво домашно празненство. Същевременно двамата приятели се уговорили, че Давид ще се скрие в планинската околност на Гива и ще чака там за вест как Саул е реагирал на неговото извинение. Ако запази спокойствие, това ще бъде благоприятен знак, ако обаче при вида на празното място на масата изпадне в обикновения си неудържим гняв, тогава няма да може да разчита на помирение. Ионатан изпълнил молбата на приятеля си и се изложил на сърдитото поучение на баща си: „Недостойни и непокорни сине! Нима не зная, че си се сдружил с Иесеевия син за срам на себе си и за срам на майка си? Защото през всички дни, докле Иесеевият син живее на земята, няма да устоиш ни ти, ни царството ти; а сега прати и го доведи при меле, понеже е обречен на смърт.“ Предупреждението на бащата, че ще загуби трона в полза на Давид, ако продължава да го подкрепя, не успяло да разклати безкористното и благородно приятелство на Ионатан. С нескривано огорчение той попитал баща си какво е сторил Давид, та да заслужава смърт. В отговор Саул се разсърдил страшно. В неудържимия си гняв грабнал копие и го запратил към сина си. Не улучил обаче и острието се забило в дървената стена на стаята. Ионатан станал от масата възмутен и се отправил за жилището си. Потресен до дъното на душата си от случилото се, той през целия следващ ден не турил залък в уста. Когато се свечерило, измъкнал се от двореца и предупредил Давид никога да не се показва пред очите на царя. Настанал трогателен момент на раздяла. Давид три пъти се поклонил пред верния си приятел, но Ионатан го грабнал в прегръдките си и го целунал с най-голяма сърдечност. При сбогуването си двамата ронели сълзи и се клели един пред друг във вярност до гроб: „Иди си с миром; а това, в което се клехме двама в името Господне, думайки: «Господ да бъде между мене и тебе, между моето семе и твоето семе», да бъде навеки.“

Избиването на свещениците и скиталчеството на Давид

Давид се отправил за град Номва, седалище на изтъкнатия свещеник Ахимелех, който начело на осемдесет и пет свещеници принасял жертви на Йехова в тамошното светилище. Ахимелех бил страхлив човек, затова Давид не му издал, че е в немилост, а заявил, че пристига с тайна мисия от царя. Свещеникът нямал друга храна под ръка, та го нахранил с жертвен хляб и дори му връчил в дар меча на Голиат, който бил пазен в светилището. Когато узнал от случайни хора, че царят тръгнал лично да го преследва, Давид побързал да отиде във филистимския град Гет, където цар бил Анхус. Лъжел се обаче, ако смятал, че няма да го познаят. Уличните минувачи веднага познали в него славния победител на Голиат. За да избегне отмъщението на филистимляните, на Давид хрумнала необикновена идея. Душевноболните били смятани за овладени от духове, затова се радвали на неприкосновеност — и Давид се престорил на умопобъркан. Влачел се по улиците, бръщолевил несвързано, мъчел се от ъглите на устата му да тече слюнка, а когато минавал покрай портите на къщите, драскал по тях някакви тайнствени знаци. Жителите на Гет дълго вървели подире му със суеверен страх, но накрай събрали смелост, вързали го и го завлекли пред лицето на царя си. Анхус изгледал умопобъркания с отвращение и като не знаел какво да прави с него, заповядал да го пуснат на свобода. Давид офейкал от опасния град и се заселил в една планинска трудно достъпна пещера близо до стария град Адолам, на двадесет и пет километра югозападно от Йерусалим. Понеже се страхувал за съдбата на близките си, повикал ги при себе си чрез доверен пратеник. В същото време от всички краища на страната започнали да се стичат при него най-различни хора: жадни за приключения авантюристи, преследвани от закона бегълци, бедняци, търсени за неплатени данъци или дългове, както и мечтаещи за военна слава младежи. От тази пъстра и недисциплинирана сбирщина Давид формирал стегната дружина от шестстотин души верни му тялом и духом побойници. Начело на тях той извършвал дръзки нападения за храна, разбивал от засада дребни части царска войска и срещу данък пазел населението от филистимски нападения. С една дума, станал главатар на банда, която живеела от разбойничество и принудителни откупи. Саул, доведен до скъсване на нервите от тази партизанска война, преследвал Давид с все по-голяма ярост, като вдигнал на крак цялата си войска. По едно време Давид почувствувал, че под краката му става горещо. Тогава се промъкнал в Моав, за да остави семейството си под покровителството на тамошния цар, а после се върнал в иудейската земя и се скрил в гората Херет. Между това Саул узнал, че свещеник Ахимелех помогнал на Давид да избяга, като го снабдил с храна. Доносчик станал един от наемниците по произход от Едом, на име Доик. Царят вече нямал никакви съмнения, че свещениците са в заговор с Давид и че му разчистват пътя към трона. Веднага тръгнал с войска към град Номва, за да накаже тамошните свещеници за техните интриги и предателство. Напразно Ахимелех се оправдавал, че станал жертва на измама от страна на Давид. Саул останал глух към неговите обяснения и заповядал на войниците си да го убият. Тогава за пръв път се сблъскал с болезнен неуспех. Войниците от личната му гвардия, като се почне от военачалниците, та се свърши с най-малкия войник, отказали да изпълнят присъдата. Всички се страхували да посегнат на свещената особа на свещеника и да се обременят със светотатство. Саул никога дотогава не се бил намирал в такова неприятно положение. Тогава на помощ му се притекъл доносчикът Доик. В желанието си да спечели благоволението на царя, дошъл начело на своите побойници и заявил, че е готов да изпълни заповедта. Саул кимнал с глава и бандата от наемници нападнала с кръвожаден бяс града и избила всички свещеници, включително и Ахимелех, а после изклала цялото население заедно с жените и децата. Саул бил до такава степен огорчен от въображаемите предатели, че наредил да бъдат изклани дори говедата, ослите и овцете. От тоя погром оцелял само синът на Ахимелех, свещеник Авиатар. Той се измъкнал през нощта от димящите и постепенно загасващи пепелища на града, стигнал до Давид и станал негов най-доверен човек.

Как Давид пощадил Саул и се влюбил в Авигея

Давид узнал, че филистимляните обсаждат град Кеил. Без да се колебае, побързал да отиде на помощ и отървал града от заплашващата го опасност. Но местните жители му се отплатили с подло предателство. Чрез нарочен пратеник съобщили на Саул, че Давид се намира в техния град и че ще му го предадат, ако дойде веднага. Свещеникът Авиатар обаче разкрил навреме заговора и Давид успял да се измъкне от клопката. Оттогава пребивавал с другарите си по оръжие в планинските пустинни места, където можел лесно да лавира, когато бъде преследван. Един ден, когато се криел в пустинята край град Зиф, при него дошъл Ионатан преоблечен, за да го предупреди за намеренията на баща си и да го увери в непоколебимото си приятелство. Но жителите на Зиф били привърженици на царя и му съобщили мястото, където пребивавал Давид. Саул пристигнал с най-голяма бързина и обкръжил възвишението, където се криел Давид заедно със своите шестстотин бойци. Изглеждало, че съдбата на обградените е вече решена. Но тогава дошла страшна вест, че филистимляните неочаквано нахлули в земи, които заемали израилтяните. Саул бил принуден незабавно да вдигне обсадата и да тръгне срещу врага. Но веднага щом отблъснал нашествието, подновил преследването на Давид, като го следвал по стъпките му из пустините и планинските дебри. С небивала настървеност водел със себе си три хиляди бойци, та на всяка цена да пипне в ръцете си омразния съперник. Веднъж при един от тези походи влязъл в една пещера за естествена нужда. Случило се така, че в тъмните кътища на пещерата се криел Давид заедно с няколко свои другари. Сега той могъл да убие царя, но не искал да се опетни с кръвта на божия помазаник. Само се прокраднал тихо и отрязал полата на Сауловата дреха. После, когато начело на войската Саул тръгнал да продължи пътя си, Давид се показал на върха на една скала и като размахал отрязаното парче от царската дреха, почнал да се подиграва със следните думи: „Кого преследваш ти, царю израилски, кого преследваш? Подир мъртво псе, подир една бълха?“ Друг път Давид се осмелил на още по-голяма дързост. Съпроводен от оръженосеца си, той се вмъкнал нощем в царския стан и влязъл в шатрата, където Саул и неговият главнокомандуващ Авенир спели дълбок сън. Придружителят на Давид искал да убие царя, но той се отвращавал от такова убийство. Само взел копието, което било опряно до възглавницата на царя, и канчето с вода, а после преминал щастливо покрай неприятелските постове и се върнал при своите хора, които го очаквали с безпокойство. На разсъмване отново се изправил на върха на недостъпна скала и почнал да се подиграва с Авенир, че толкова зле бдял за безопасността на господаря си. Като го изложил за смях пред войниците, Давид поискал да му пратят някого, за да вземе обратно канчето за вода и копието. Саул, засрамен от цялата тази случка и донякъде трогнат от рицарската постъпка на Давид, прекъснал преследването и се върнал в Гива. Давид трябвало да се грижи за прехраната на дружината си. Овце, говеда, кози и други провизии грабел предимно от филистимляните, но никога не бутнал стадата на сънародниците си. От тях само събирал редовно възнаграждение в натура за пазенето на стадата и домовете им от нападенията на бедуинските и филистимските обирници. В степта край Маон пасял овцете си някакъв богаташ на име Навал. Грамадното му състояние се състояло от три хиляди овце и хиляда кози. Давид никога не бил вземал от него откуп, при все че пазел и неговите стада, защото станувал наблизо и самото му присъствие плашело разбойниците. Веднъж дочул, че Навал откарал овцете си на планината Кармил, за да ги остриже и прибере вълната. Тогава изпратил при него десет младежи с молба за провизии, като им казал: „Възлезте на Кармил, идете при Навала, поздравете го от мое име и кажете тъй: «Мир на тебе, мир на твоя дом, мир на всичко твое!»“ Богаташът обаче бил скъперник и с не особено добри обноски. Той се разгневил и викнал грубо на пратениците: „Кой е тоя Давид, кой е тоя син Иесеев? Сега има много раби, които бягат от господарите си; нима да взема хляба си и водата си, и месото, което съм приготвил за стригачите на овцете ми, и да дам на човеци, които не зная отде са?“ Отказът разсърдил страшно Давид. Той тръгнал веднага на път начело на четиристотин бойци, за да даде урок на дръзкия богаташ. Но тогава умната и хубава жена на Навал на име Авигея се скарала на мъжа си за глупостта му и веднага побързала да пресрещне страшния главатар и да го укроти. На осли му докарала в дар двесте хляба, два меха с вино, пет сготвени овни, пет мери печено жито, сто вързопчета сухо грозде и двесте низи смокини. Щом се приближила до Давид, слязла от осела и му се поклонила смирено доземи, като заговорила умолително: „Нека господарят ми не обръща внимание на тоя зъл човек, Навал; защото каквото му е името, такъв е и той: Навал[1] му е името и безумието му е с него. А аз, твоя робиня, не видях слугите на моя господар, които си пращал.“ Хубостта и чарът на жената направили на Давид шеметно впечатление. И той й отвърнал развълнуван: „Благословен Господ Бог израилев, който те прати днес насреща ми, и благословен да е твоят разум.“ После я уверил, че нищо не заплашва съпруга й, и се сбогувал с нея със следните думи: „Иди с миром у дома си; ето, послушах гласа ти и почетох лицето ти.“ В това време Навал в края на стриженето на овцете устроил в дома си богат пир и се напил до безсъзнание. Когато най-сетне изтрезнял, Авигея му обяснила каква голяма опасност била надвиснала над главата му. Тази вест така го потресла, че той получил сърдечна атака и умрял след десет дни боледуване. Щом Давид узнал това, предложил на Авигея да му стане съпруга. Без да се колебае, овдовялата жена възседнала един осел и придружена от пет прислужнички, тръгнала за стана на Давид. Там му се поклонила смирено доземи и рекла: „Ето, рабинята ти е готова да бъде слугиня, за да мие нозете на слугите у моя господар.“ Давид имал две жени: Мелхола, която по-късно Саул му взел и дал за жена на Фалтий, един от верните му хора, както и още една израилска жена, Ахиноама, но истински обичал само Авигея.

Давид на служба при филистимляните и трагичната съдба на Саул

Давид разбрал, че в своята ожесточеност царят няма да се успокои, докато не го убие или не го улови жив. Налагало се да избяга вън от границите на Израил и да потърси убежище там, където ръката на Саул няма да може да го стигне. Злата му участ и скиталчеството като изгнаник го довели до състояние на дълбока депресия. По-късно талантливият поет ще вложи в устата му следните, изпълнени с искрена болка думи (Псалом 55, 2–3):

Помилуй ме, Боже,

Защото човек иска да ме погълне;

Нападайки всеки ден,

Притеснява ме.

Моите неприятели всеки ден търсят да ме погълнат,

Защото мнозина са, които въстават против мене.

Той нямал друг изход, трябвало да се реши на унизителна и болезнена стъпка: предложил да постъпи на служба при Анфус, цар на филистимския град Гет. Някогашният враг го приел с най-голяма готовност. Не била за пренебрегване помощта на шестстотин изпитани в сражения бойци. Впрочем за него било от полза Израил да продължава да отслабва от вътрешни династически спорове. Сега можел да подклажда тези спорове, като насъсква Давид срещу Саул. Давид получил като ленно владение градчето Секелаг, разположено близо до Газа. Той се настанил там с войската си и с цялото си семейство, включително двете си жени Авигея и Ахиноама. Анхус му наредил да върши нашествия на израилска земя, но Давид нито мислел да напада сънародниците си. Вместо това опустошавал селищата на амаликитците, вековни врагове на еврейските племена. Той избивал до крак населението заедно с жените и децата, за да няма свидетели за неговите нашествия, а когато предавал на Анхус заграбените говеда, осли, камили и друго имущество, казвал, че това е плячка, взета от израилтяните. Доверчивият филистимски цар му повярвал и като потривал ръце, хвалел се със следните думи: „Той стана омразен на народа си Израиля и ще ми бъде слуга довеки.“ Филистимляните се готвели за нова война срещу Саул. Анхус призовал и Давид с неговите шестстотин души. Но филистимските царе и князе не вярвали на израилтяните и решително настоявали за отстраняването им от войската. Тогава Давид се върнал в Секелаг в същност доволен, че не е принуден да излезе срещу сънародниците си, което би било сметнато за предателство. Оказало се обаче, че през време на отсъствието му амаликитците обърнали Секелаг в пепелище като ответ за нападенията му срещу тях и отвлекли в робство много жители, между които и неговото семейство. Хората, които успели да избягат от амаликитците, посрещнали Давид с плач и укори и дори го заплашвали, че ще го убият с камъни. Давид веднага се спуснал подир нападателите, разгромил ги и освободил пленниците, включително и семейството си. Взетата плячка разделил между своите земляци, жителите на иудейската земя, за да си спечели тяхната подкрепа в бъдещата борба за царския трон. В това време град Раматаим се покрил с дълбок траур, защото пророк Самуил се разделил с живота. След Давид, който преминал на страната на филистимляните и поради това престанал по мнението на царя да се смята за претендент за престола, Саул се освободил и от втория си най-опасен противник. В желанието си да всее страх между свещениците той заповядал да бъдат хванати и избити всички техни поддръжници: предсказвачи, врачки, гадатели и магьосници. Тогава в Израил ги имало много и населението било свикнало да се ползува от услугите им, затова в страната зацарило настроение на терор и боязлива подозрителност. Във всекидневния си живот Саул бил запазил простота и чистота на обичаите. Никой не отричал големите му бойни заслуги и упоритата работа за величието на Израил. Повечето израилтяни продължавали да го обграждат с уважение и дори с обич. Авторитетът му бил толкова голям, че дори Давид не смеел да го убие, при все че на два пъти имал удобен случай. Но въпреки това постоянните машинации на свещениците и слуховете, че Самуил бил помазал Давид за цар, разстроили душевното му равновесие и го тласкали към безумни и деспотични постъпки. В каменните стени на крепостта, която си построил на недостъпна скала в Гива, той прекарвал дните си в самота и огорчение. В това време над младата израилска държава се трупали тежки облаци. Мощната армия на съюзените филистимски царе прекрачила границите. Стотици бронирани бойни колесници и хиляди бойци, облечени с железни ризници, спрели на стан в Сонам, в изреелската долина, т.е. в самото сърце на Израил. Саул пък се разположил на стан по склоновете на планината Гелвуя, откъдето се виждала цялата долина. Огромният филистимски лагер разтревожил Саул и предизвикал в него чувство на безпомощност пред неизбежната съдба. Лицето му добило израз на угнетеност и примирение. След кратка тъжна замисленост той попитал верните си другари дали наблизо няма някаква врачка, която да вижда бъдещето. Смаяните придворни му припомнили, че той бил заповядал да избият всички гадатели. Все пак, като поразпитали между населението, оказало се, че някаква стара гадателка се била скрила от преследванията близо до Аендор и тя призовавала духовете на мъртвите и ги питала за бъдещето. Саул решил да отиде при нея преоблечен. Щом настанала нощ, загърнал се с ямурлук на пътник и придружен от двама оръженосци, се измъкнал скришом от стана. Гадателката се страхувала от царските преследвачи и не искала да го пусне при себе си. Едва когато се заклел, че няма да й се случи нищо лошо, тя попитала кого трябва да възкреси. Саул помолил да повика от другия свят Самуил. С помощта на магьоснически действия призракът на пророка се явил. И едва тогава врачката се ориентирала, че тайнственият пришелец е Саул. „Защо ме излъга? Ти си Саул“ — викнала тя ужасена. Саул я успокоил отново, а понеже сам не видял призрака, попитал кой е дошъл на нейния магьоснически призив. От описанието на врачката разбрал, че това е Самуил, неговият непримирим противник от много години. Сега му се поклонил смирено и го молел за съвет как да постъпи пред тази филистимска опасност. Но Самуил дори след смъртта си останал непримирим. Той още веднъж му напомнил, че узурпирал правата на първосвещеника и с това потъпкал волята на Йехова. Затова не може да мине без наказание: в битката с филистимляните ще загине заедно със синовете си, а после ще последва унищожение на целия му род. Ужасната вест до такава степен потресла Саул, че той се строполил на земята в несвяст. Когато го свестили, не искал да яде, въпреки че бил съвсем без сили. Едва след дълги и настойчиви молби на гадателката той хапнал къшей безквасен хляб и парче варено телешко месо. На другия ден боят пламнал. Израилтяните понесли съкрушително поражение, а тия, които останали живи, се хвърлили в паническо бягство. Синовете на Саул, между тях и благородният Ионатан, паднали всред хилядите трупове на другарите си по оръжие. Саул бил ранен и успял да избяга от бойното поле. Но филистимляните го следвали по петите и когато той разбрал, че няма да може да се отърве, повикал оръженосеца си да го доубие с меча си. Но младежът не искал да извърши цареубийство и тогава Саул се самоубил. Верният слуга не пожелал да живее след смъртта на господаря си и също се пронизал с меч. Филистимляните отрязали главата на Саул и заедно с оръжието му я изложили на показ в капището на Астарта и Дагон. А трупа без главата окачили на стената на град Бет Сан. Вестта за гавренето с царския труп стигнала до жителите на град Иавис, който на времето си Саул освободил от нападението на амонитяните. В знак на благодарност те откраднали трупа на падналия цар и го погребали по достоен начин в гробището на града си. Филистимляните окупирали долината Изреел и по този начин заели стратегически удобна изходна позиция за завладяването на целия Ханаан. Създадената от Саул с големи усилия държава престанала да съществува.

Давид оплаква смъртта на Саул и Ионатан

Давид узнал за трагичните събития в долината Изреел, когато се завърнал в Секелаг след разбиването на амаликитците. Някакъв човек с изпокъсано облекло и с посипана с пепел глава се хвърлил в краката му. Всред плач и стенание той съобщил за смъртта на Саул, Ионатан и на другите двама синове на царя. Вестителят бил амаликитец, който служел в израилска наемническа част и взел участие в боя. Разпитан за подробности, той разказал, че по желание на ранения Саул го пронизал с меч и като доказателство, че това е истина, връчил на Давид царските знаци — диадемата и нараменниците. Той измислил цялата тази историйка с надежда, че Давид ще го възнагради за убиването на съперника му. В същност, когато бягал през бойното поле, натъкнал се на трупа на Саул и му взел царските знаци, преди да дойдат филистимляните. Той обаче се излъгал много в сметките си. Давид заповядал да го убият, задето се осмелил да посегне на живота на царския богопомазаник. Тъжният край на Саул потопил в дълбока скръб Давид, понеже той означавал едновременно и унищожаването на първата обединена израилска държава. А смъртта на Ионатан го хвърлила в дълбоко отчаяние. Защото загубил единствения си верен приятел, който не го изоставил в най-тежките моменти от живота му, напълно безкористния приятел, какъвто се среща рядко в живота. Никой вече не ще успее да заеме в сърцето му мястото на Ионатан. Давид плакал и се гърчел в неутешима скръб, удрял главата си в стената и късал дрехите по себе си, а заедно с него жално ридаели и се вайкали другарите му по оръжие и семейството му. До вечерта никой дори не помислил за храна, никой през цялата нощ не затворил очи. На другия ден Давид обикалял из стаите с разбито сърце, мълчалив, мрачен и изтощен от страданията. По едно време посегнал за любимата си арфа и като задвижил пръсти по струните й, дал израз на отчаянието си в следната сърцераздирателна елегия:

Твоята красота, о Израилю, е погубена върху твоите височини!

Как паднаха силните!

Не разказвайте в Гет,

Не разгласявайте по улиците на Аскалон,

Да не се радват дъщерите филистимски,

Да не тържествуват дъщерите на необрязаните.

Планини Гелвуйски!

Да не пада на вас ни роса, ни дъжд,

Нито да има по вас полета с плодове,

Защото там е хвърлен щитът на силните, щитът на Саула,

Като да не беше той с елей помазан.

Без кръв от ранени, без тлъстина от силни,

Лъкът Ионатанов не се е връщал назад,

Нито мечът Саулов се е връщал празен.

Саул и Ионатан, обични и сговорни през живота си,

Не се разделиха и в смъртта си;

Те бяха по-бързи от орли, по-силни от лъвове.

Дъщери израилски!

Плачете за Саула,

Който ви обличаше в багреница с украшения,

И китеше със златни накити дрехите ви.

Как паднаха силните в боя!

Загина Ионатан върху твоите височини.

Жалея за тебе, брате Ионатане;

Ти ми беше много драг; твоята любов беше за мене по-горе от женска любов.

Както майка обича единствения си син,

Така и аз те обичах.[2]

Давид бива избран за иудеиски цар и се бори за трона на Израил

Давид произхождал от коляното на Иуда. Като изгнаник и главатар на разбойническа банда той не само пазел сънародниците си от нападенията на пустинните племена, но дори поделил с тях плячката, взета от амаликитците. По този начин той си спечелил тяхната гореща благодарност и привързаност. Поради това няма нищо чудно, че след поражението на Саул го повикали в Хеврон и го избрали за иудейски цар. В същото време в трансйорданския град Маханаим, следователно далеч от местата, докъдето достигала филистимската власт, главнокомандуващият Авенир, подкрепен от десетте северни племена, обявил за цар четвъртия син на Саул — Иевостей. Той бил човек със слаба воля и лишен от влияние, затова станал безводно оръдие в ръката на всемогъщия Авенир, който от този момент упражнявал действителната власт в Израил, като се изключи племето Иуда. Давид отказал да се подчини на царя и по този начин довел до разцепване на държавата. Бунтът срещу династията на Саул, подкрепяна от по-голямата част от народа, рано или късно трябвало да доведе до вътрешна междуособица. Давид се готвел планово за нея. Понеже бил не само храбър и опитен вожд, но и сръчен, предвидлив политик, давал си сметка, че съществената причина на разцеплението бил антагонизмът, който от незапомнени времена царял между племената от Север и Юг. Затова от самото начало започнал да се старае да спечели благосклонността на северните племена и за тази цел веднага изпратил пратеници до гражданите на Иавис, за да благодарят от негово име, че са откраднали трупа на Саул и му устроили царско погребение. А по целия Израил разпространил вестта, че обявил у дома си траур, и заповядал да бъде убит амаликитецът, който се осмелил да вдигне ръка срещу царя. При тия старания той бил подпомаган с най-голяма готовност от свещениците. От времето на конфликта между Саул и Самуил и клането в Номва те били непримирими врагове на Сауловия дом, а Давид смятали за послушен изпълнител на тяхната воля. Седемте и половина години владичествуване в Хеврон били използувани от Давид, за да формира силна и храбра армия под командуването на енергичния военачалник Иоав. Той успял да приспи бдителността на филистимляните и те не се досещали нищо. Смятали го за безопасен и удобен васал, който действува в тяхна полза, понеже като провинциален узурпатор подронва единството на Израил и предизвиква разцеплението му на две враждуващи държавички. Вътрешната война започнала с кървава битка при езерото край Гаваон. По стар обичай сражението било предшествувано от двубой, в който се сблъскали дванадесет вениаминци и дванадесет иудеи. Боят бил толкова ожесточен, че всички противници загинали. Скоро след това започнала истинската битка. След сражение, което продължило през целия ден, иудейската армия под предводителството на Иоав спечелила пълна победа и бойците на Иевостей се хвърлили в паническо бягство. Асаил, брат на Йоав, се спуснал да гони омразния Авенир. Асаил бил буен младеж, но с малък опит във военната професия. Авенир на три пъти го каним да си подири друг противник. „Остави ме, да не те поваля на земята — увещавал той юношата, — с какво лице ще се явя тогава пред брата Иоав?“ Но в своята пламенна упоритост Асаил останал глух за всички предупреждения. Тогава Авенир, ще не ще, трябвало да приеме двубоя и без мъка се отървал от нападателя, като го пронизал с пиката си. Когато Иоав намерил на бойното поле трупа на брат си, разкъсал дрехите си от силна болка и се заклел, че ще отмъсти на Авенир. Войната за израилския трон била жестока и дълготрайна. Постепенно израилтяните губели почва под краката си, докато Давид придобивал все по-голямо превъзходство. В неговите редове прииждали множество бойци, и то дори от северните области. Между тях имало искрени патриоти, които с течение на времето дошли до убеждението, че само Давид може да защити Израил от филистимляните, не липсвали обаче и всякакъв друг вид бегълци, които искали навреме да преминат на страната на победителя. Вследствие на постоянните си неуспехи Авенир все повече губел влияние в Маханаим. Неговата сила се опирала на общото убеждение, че той е най-големият военачалник в Израил, с когото не може да се справи дори Давид. Сега славата му угаснала до такава степен, че вече не бил сигурен дори в подкрепата на армията. Марионетният цар Иевостей и неговите придворни започнали да се отнасят с пренебрежение към него и дори да го презират. Това скоро довело до открит конфликт. Понеже чувствувал, че властта се измъква от ръцете му, Авенир търсел начин да затвърди положението си и взел една от наложниците на Саул, на име Рицпа. Това насилие имало зловещо значение за Иевостей. По стародавен обичай право върху харема на умрелия цар имал само престолонаследникът, следователно отвличането на Рицпа могло да представлява някакъв сигнал, че Авенир готви преврат. По тоя повод избухнала бурна свада между царя и върховния вожд. Тогава Авенир напомнил на Иевостей, че само на него дължи короната си, а в даден миг престанал да се владее и заявил открито, че според него Давид ще победи Сауловия дом. Слабият и страхлив цар почувствувал в думите му заплаха, че ще се отдели от него, и уплашен, прибрал се тихо в стаите си. Авенир решил да действува незабавно, за да се спаси от гибел. Изпратил тайно пратеничество при цар Давид със съобщение, че ще премине с цялата войска на негова страна, ако му обещае неприкосновеност и му възвърне поста на върховен вожд. Давид приел предложението му при условие, че ще му доведе бившата му жена Мелхола, която Саул оженил за някого другиго. Авенир взел Мелхола насила. Мъжът й, Фалтия, бил неутешим. Той тичал подир любимата си, като се унасял в плач и кършел ръце, докато най-после Авенир загубил търпение и под заплаха, че ще го убие, заповядал му да се върне у дома си. Безсилен пред своеволието на силните, онеправданият съпруг трябвало да се примири със съдбата си. Понеже свещениците вече отдавна говорели, че Йехова е определил Давид за цар на Израил, Авенир без мъка убедил старейшините на племената да влязат в преговори, още повече, че поради понесените поражения в същност нямали друг изход. Пратеничеството на северните племена било прието добре в Хеврон. Споразумението било сключено и Давид устроил блестящ пир в чест на пратениците. В това време главнокомандуващият Иоав се намирал в стана между войниците. Изненадан от вестта за споразумението, побързал при Давид и изпълнен с огорчение казал: „Какво си направил? Ето, Авенир дохождал при тебе, защо си го отпратил и той си е отишъл? Ти знаеш Авенира, Нировия син; той е дохождал да те излъже, да узнае къде влизаш и излизаш и да разузнае всичко, що вършиш.“ На Иоав естествено не могло да се хареса, че Авенир отново си възвръща благоволението. Той виждал в него опасен съперник за поста върховен вожд и преди всичко убиец на брата си, за когото законът на рода го задължавал да отмъсти. След бурен разговор с царя Иоав решил да действува. Авенир се намирал на обратен път за Маханаим. Под предлог, че Давид иска да му каже още нещо, Иоав го примамил обратно в Хеврон и през време на разговора го пробол коварно. Давид имал няколко причини, за да не накаже убиеца. Преди всичко той бил в същност доволен, че по толкова неочакван начин се отървал от опасния си съюзник. Освен това задължението за родовото отмъщение било смятано в Израил за толкова свещено и неотменимо, че дори той самият не смеел да му се противопостави. Най-после не искал да настрои срещу себе си Иоав, понеже той станал толкова силен, че Давид просто се страхувал от него. Вестта за споразумението с Давид предизвикала в Маханаим небивала паника. Иевостей припаднал от ужас, а неговите придворни и привърженици се измъкнали тайно от двореца, за да спасяват кожата си. Един горещ ден, когато, усамотен, Иевостей бил потънал в следобедна дрямка, двама вениаминци, преоблечени като търговци на зърнени храни, се промъкнали в двореца, стигнали до спалнята и го промушили с мечове. После отсекли главата му и я отнесли на Давид с надежда, че ще бъдат възнаградени. Но се излъгали в очакванията си. Давид заповядал да отрежат ръцете и краката на цареубийците, а труповете им да бъдат окачени край езерото в Хеврон, за да бъдат предупреждение за ония, които биха поискали да посегнат на богопомазания цар. Главата на Иевостей била погребана тържествено в гробницата на Авенир. В двореца в Маханаим живеел синът на Ионатан. Той бил недъгав с двата крака. Когато баща му загинал в сражението в долината Изреел, бил едва на пет години. При вестта за поражението кърмачката му, уплашена, се спуснала да бяга и в паниката го изтървала на земята. Давид прибрал сина на убития си приятел и се грижел бащински за него. Недъгавият потомък на Саул през целия си живот се ползувал с правото да сяда на трапезата и бил третиран наравно с другите членове на царското семейство. След смъртта на Авенир и събарянето на Сауловата династия Давид става единствения сериозен претендент за израилския трон. Не само защото бил начело на победоносната армия, но и защото някога Самуил го помазал за цар. Уплашени от нарастващата мощ на филистимляните, северните еврейски племена изпратили свои представители в Хеврон, които официално предложили короната на Давид. След повече от седем години владичество в Хеврон Давид по този начин става цар на цялата израилска държава. През последвалите тридесет и три години царуване той успява да подчини филистимляните и да създаде най-могъщата държава в историята на еврейския народ.

Градът на Давид

Когато филистимляните получили сведения, че техният васал се обявил за цар на целия Израил, решили да го хванат и накажат като бунтовник. Тяхната могъща армия се появила в просторната долина Рефаим, която се намира на запад от Йерусалим и по този начин прекъснала еврейските съобщения между северната и южната част на страната. Незаетите от нея планински райони не били удобни за преминаване, защото са пресечени от многобройни теснини и скалисти долове. Давид попаднал в крайно тежко положение. Неговите войски, макар и подсилени от наплива на бойци от северните племена, не могли да се борят с бойните колесници на филистимляните. Затова решил да избегне грешката на Саул и се ограничил само в партизанска война. В това отношение той бил придобил голям опит през скиталческите си години. А имал и това превъзходство над филистимляните, че като техен васал опознал подробно военната им тактика. Филистимските части, нападани ожесточено от партизаните, постепенно губели самоувереност и при най-малката тревога се хвърляли да бягат. В удобни моменти Давид преминавал към открита, решителна атака и по този начин нанесъл две големи поражения на филистимляните. Нашествениците, изтласквани от град в град, от село в село, най-сетне се оттеглили в границите на своите държавици. За размерите на тяхното поражение и отслабване свидетелствува дори и това, че израилтяните се спуснали да ги преследват чак до стените на филистимския град Гет. От този момент филистимляните вече никога не успели да възстановят своята мощ и дори след време били принудени да признаят хегемонията на Израил. Обединената държава на Давид нямала своя столица. Хеврон се намирал твърде далеко на юг, а и като иудейски град не би бил одобрен от северните племена. Давид държал сметка за тия настроения и обърнал погледа си към Йерусалим. От четиристотин години този град принадлежал на иевусейците, следователно склонните към завист племена биха могли да го смятат за неутрален. Но не било лесно да бъде превзет. Изграден върху три хълма, охраняван посредством издаден напред редут върху недостъпната скала на Сион, той досега се бил бранил успешно срещу всички вражески нападения. Жителите му се чувствували съвсем сигурни в него и казвали шеговито, че градът би бил защитен дори от гарнизон, който се състои само от куци и слепи. Затова няма нищо чудно, че те излезли на стените и посрещнали израилтяните с подигравки. Давид провеждал атака след атака, но претърпявал само поражения. Загубил търпение, най-сетне той се обърнал към войниците си: „Оня, който пръв убие иевусеец, ще бъде княз и военачалник.“ С тази трудна задача се заел Иоав. Градът можел да бъде превзет само с хитрост, затова той обикалял из околността, разпитвал и накрая открил един таен проход до крепостта. В долината от източната страна на Йерусалим се намирал извор, от който до града водел изсечен в скалата канал. По този път Иоав се вмъкнал в крепостта с шепа бойци. Иевусейците не очаквали атака от тази страна, затова, когато видели изведнъж израилските бойци, изоставили стените, за да ги задържат. Давид се възползувал от този момент и с един силен щурм превзел града. Той избрал за столица на Израил хълма със замъка в южната част на града и го нарекъл „Градът на Давид“. Веднага пристъпил към разширяване на града и решил да си издигне дворец, достоен за велик монарх. За тази цел се споразумял с царя на Тир-Хирам. Срещу стока получил от него кедрово дърво, както и занаятчии и хора на изкуството, опитни в строителството. С тяхна помощ била издигната сграда, която по архитектурното си великолепие и украса не отстъпвала на резиденциите на най-изтъкнатите съседни царе. Давид и в друго отношение подражавал на тези монарси. Той си създал многоброен харем от наложници и жени, понеже в ония времена харемът бил видима мярка за царственост. Постепенно станал баща на многобройно потомство, което изпълвало с глъчка, смях и разправии всички кътчета на двореца. Държавният интерес изисквал Йерусалим да стане и религиозна столица на Израил. Център на култа могъл да бъде само ковчегът на завета, който от времето на Саул се намирал в малкото градче Кириатиарим. Давид тръгнал за него начело на придворните си и на тридесетхилядна армия. Ковчегът бил сложен на волска кола и ограден от свещеници-левити начело с първосвещениците Авиадар и Садок. Израилското население в масово шествие давало израз на радостта си чрез танци и песни при акомпанимента на „арфи, кимвали, свирки, систри и тимпани“. Триумфалното шествие се водело лично от цар Давид, облечен с бяла ленена свещеническа дреха. Но преди процесията да стигне в Йерусалим, Йехова дал знак за себе си по тревожен начин. По едно време уплашените от шума волове наклонили колата и свещеният ковчег щял да падне на земята, ако в последния момент не го задържал набожният човек Оза. Но докосването на ковчега било нечувано светотатство и Йехова, без да обръща внимание на добрите намерения на виновника, го поразил със смърт. Това така потресло Давид, че той заповядал веднага да се прекъснат тържествата, а ковчега оставил да се пази в къщата на един израилтянин по име Аведар. Едва след три месеца се решил да го пренесе в столицата. Народът се радвал, танцувал до забрава и пеел при акомпанимента на сребърни тръби, свирки, кимвали и тимпани. Всред тоя оглушителен шум Давид вървял като омагьосан, облечен със снежнобяла дреха на свещеник. На челото му святкала златна царска диадема, изпод която се показвала рижата му накъдрена коса. Той подръпвал струните на своята арфа и заедно с народа вървял в танцова стъпка по тесните улички на града. Току зад него, носен върху плещите на левити, ковчегът се плъзгал високо над морето от глави. Под яркото слънце той пламтял като златен факел със своите ламарини и разперените криле на херувимите. От един прозорец жената на Давид Мелхола наблюдавала шествието. Когато видяла как мъжът й танцува пред очите на простолюдието, „унизила го в сърцето си“ и не скрила това. Ковчегът бил сложен в приготвената за тази цел шатра-светилище. След принасянето на жертви, раздаването храна на хората и пира Давид се върнал в двореца. Там Мелхола го посрещнала с подигравки и рекла хапливо: „Колко се прослави днес царят израилев, като се разголи пред очите на рабините на слугите си, както се разголва един невредник!“ Дълбоко засегнат от тази подигравка, Давид я отблъснал завинаги от себе си. До края на своя живот Мелхола била в немилост и никога не родила син на мъжа си. Над нея тържествували Авигея и Ахиноама, както и множество наложници, които били щастливи майки на царски синове и дъщери. Един ден Давид повикал при себе си достопочтения пророк Натан и му рекъл: „Ето, аз живея в кедров дом, а божият ковчег стои под шатра.“ И съобщил, че желае да издигне в Йерусалим храм, който по великолепието си да надминава неговия дворец. Натан отначало одобрил идеята, но на другия ден заявил, че през нощта му се явил Йехова и забранил да се строи храм, понеже желаел, както досега, да си остане бог на пастири и да живее в шатра. Тогава Давид се видял принуден да се подчини на волята на всемогъщия и да изостави плана за украсяване на столицата си с великолепен храм, който бива изграден едва от неговия славен наследник Соломон.

Давид — създател на голяма държава

След обединението на всички израилски племена и побеждаването на филистимляните Давид разширил границите на държавата си с нови завоевания. Преди всичко подчинил Моав и Едом. Войната с амонитяните обаче избухнала въпреки волята му. Когато царят на амонитяните Наас умрял и на трона се възкачил синът му Анон, Давид изпратил до него пратеничество, за да изрази съболезнованията си, както и пожелания за успешно царуване. Но съветниците казали на младия цар: „Нима мислиш, че Давид от уважение към баща ти е пратил при тебе утешители? Не е ли пратил Давид слугите си при тебе, за да обгледат града и да изгледат в него всичко и сетне да го съсипят?“ Анон заповядал да избръснат половината от брадата на всеки от пратениците и да им подрежат дрехите наполовина, до кръста, и така унизени ги върнали в Йерусалим. Давид не могъл да остави тази обида ненаказана. Той изпратил срещу надменния Анон военачалника си Иоав начело на своята изпитана армия. Войната била обаче тежка и опасна, защото амонитяните повикали от Сирия петте си съюзни арамейски царе. Въпреки всичко главната битка се свършила с пълна победа на израилтяните. По този начин и голяма част от Сирия паднала под владичеството на Давид. Оттогава в Дамаск се намирал силен израилски гарнизон, начело на който стоял царски наместник. Благодарение на завоеванията си Давид създал голяма империя, чиято територия се простирала от Акабския залив чак до Ефрат през васалните арамейски държави, а отвъд Йордан — от Арнон до Хермон. След нанесеното им от страна на Давид поражение филистимляните постепенно губели политическата си независимост. Израил окончателно възтържествувал над враговете си и започнал единствения в своята история период на величие. Сега Давид се заел с вътрешното организиране на държавата. Основата на неговата сила била войската и затова той посветил най-голямо внимание на нея. В областта на въоръженията обаче не въвел никакви подобрения; все още си служел с пехотни части, въоръжени с пики, прашки и мечове. Бойната колесница, страшното оръжие на филистимляните, не съумяла някак да спечели неговото признание. А пък имал отличен удобен случай с малки разноски да формира многоброен отряд, значителна част с колесници, защото от арамейците взел хиляда и седемстотин коли заедно с конете им. Но вместо да ги включи в своята армия, той заповядал да бъдат изгорени, а на конете да бъдат подсечени надкопитните кости. Задържал си само сто впряга за нуждите на двореца; с тях се разхождали из Йерусалим синовете му и по-знаменитите придворни. Главният стълб на армията представлявал „отрядът на храбреците“, съставен от шестстотинте му въоръжени другари от времето на скиталчеството. Давид ги обсипвал с милости и привилегии, раздавал им взетата от враговете земя и ги отличавал с високи постове. Този военен елит бил допълнен от две части наемници: едната — съставена от тъй наречени „керетим“ и „пелетим“, т.е. от бойци от критско-филистимски произход, а другата — от филистимляните, наети от град Гет. В случай на война с помощта на тръби и светлинни сигнали било свиквано опълчението, което се състояло от всички мъже, способни да носят оръжие. Главното командуване на армията се намирало в ръцете на Иоав. Непосредствено на него били подчинени трима главни командири и тридесет командири от по-долен ранг. Те всички заедно образували военен съвет, подчинен на заповедите на самия цар. Давид изградил и гражданска администрация на страната по египетски образец. Начело стоял съвет на старейшините и пръв министър. Най-важните чиновници били двамата царски ковчежници, окръжните събирачи на данъците, писарите, а също и седем главни управители, които завеждали нивите, лозята и градините на царя, както и неговите стада от овце, говеда, осли и камили. В страната зацарил ред и благоденствие. Защото Давид обогатявал съкровището си, както и съкровището на храма, с грамадни военни плячки от злато, сребро и мед. Той не убивал пленниците, а ги пращал на работа като роби в царските имоти и в двореца. Сложил в ред и религиозните работи, като установил духовна йерархия и определил на левитите служба в зависимост от тяхното значение и ранг. Що се отнася до първосвещеническото достойнство, той се натъкнал на известни трудности. В Гаваон, където се намирало главното светилище, първосвещеник бил Садок, непосредствен потомък на Елеазар. Своето повишение в такъв сан той дължал на Саул след клането на свещениците в Номва. Но в Йерусалим се намирал Авиатар, единственият свещеник, оцелял от Номва и верен другар на царя през периода на неговото скиталчество. Давид не могъл да отстрани Садок, за да не се изложи на недоволството на северните племена. Той намерил изход от тази трудност, като провъзгласил двама първосвещеници: Садок и Авиатар.

Похищението на жената на Урий

Докато Иоав опустошавал страната на амонитяните и обсаждал град Рава, Давид пребивавал в двореца си в столицата. Един ден, като се разхождал из стаите, погледнал през един прозорец и в отсрещния дом видял красива жена, която се миела разголена. Той пламнал от голяма страст към нея и от прислугата узнал, че това е Вирсавия, жена на хетна Урий, един от тридесетте заслужили командири на армията. Заедно с Иоав той се намирал в страната на амонитяните и Давид се възползувал от отсъствието му, за да съблазни Вирсавия. След известно време се оказало, че жената е бременна. Тогава царят намислил подъл план, за да се отърве от онеправдания съпруг. Чрез куриер наредил на Иоав да му изпрати Урий с доклад за хода на войната. Храбрият командир пристигнал в двореца и направил подробен доклад. Давид го приел с лицемерно благоволение, нагостил го на масата си и надвечер го изпратил в къщи, като го посъветвал да си почине след тежкото пътуване. Но Урий си легнал да спи на пода всред стражата на двореца. Попитан на другия ден защо не е отишъл при жена си, отговорил с достойнство: „Ковчегът божий, Израил и Иуда са под шатри, и господарят ми Иоав и слугите на господаря ми прекарват на полето, а аз да вляза в къщата си да ям, да пия и да лежа с жена си!“ Тогава Давид го изпратил при Иоав със запечатано писмо, в което между другото написал: „Поставете Урий там, гдето ще има най-силна битка, и отстъпете от него, за да бъде ударен и да умре.“ Иоав послушно изпълнил позорната заповед и верният Урий, изоставен от войниците в битката, паднал сам при стените на Рава. Вирсавия, която оплаквала горестно мъжа си, била взета от Давид в харема му. Скоро за негова голяма радост тя му родила син. Постъпката на царя предизвикала страшно възмущение в Йерусалим. Скоро пред него се изправил Натан, уважаван пророк в целия Израил. Царят го настанил да седне до него с всички прояви на уважение, а той с пълен с тъга глас му разказал следната случка: „В един град имаше двама човеци — единият богат, а другият сиромах; богатият имаше твърде много дребен и едър добитък, а сиромахът нямаше нищо освен една овчица, която беше купил малка и отхранил, и тя беше пораснала при него заедно с децата му; тя ядеше от хляба му, пиеше от чашата му, спеше на гърдите му и му беше като дъщеря: при богатия човек дойде един странник; и нему се досвидя да вземе от овцете или от воловете си, за да сготви обед на странника, който бе дошъл при него, а взе овчицата на сиромаха и сготви нея на човека, който бе дошъл при него.“ Давид викнал възмутено, че богаташът заслужава смъртно наказание. Натан погледнал царя в очите и рекъл подчертано: „Ти си оня човек.“ После заявил, че Йехова му е много сърдит и че ще го накаже със смъртта на сина, който му родила Вирсавия. Давид разбрал сега грозотата на своето престъпление и се разкаял искрено. Това обаче не задоволило Йехова и детето заболяло тежко. Седем дни то се борило със смъртта. Царят изпаднал в отчаяние, постел и легнал по очи на земята, молел Йехова за милост. Семейството му и прислугата напразно го уговаряли да стане и да се нахрани, а когато детето умряло, никой нямал смелост да го уведоми за загубата. Но Давид забелязал, че всички са уплашени и шепнат нещо помежду си по ъглите. Когато най-сетне узнал истината, веднага станал от пода, умил се, намазал се с благовонни масла и отишъл в храма да се помоли. След като се върнал в двореца, заповядал да му донесат храна и се нахранил до насита. Домашните не могли да се начудят. Когато го попитали на какво се дължи тази внезапна промяна, отговорил съвсем естествено: „Докле детето беше живо, аз постих и плаках, понеже мислех: кой знае не ще ли се смили над мене Господ и не ще ли остави детето живо? А сега то умря; защо да постя? Нима мога да го върна? Аз ще отида при него, но то няма да се върне при мене.“ Вирсавия станала най-любимата му жена, особено когато след една година отново му родила син. Той бил Соломон, бъдещият цар на Израил.

Нова простъпка в царския дворец

Потомството на Давид било многобройно и свадливо. Синовете и дъщерите на жените и наложниците се борели с интриги и клевети за благоволението на баща си. Давид не умеел да държи здраво семейството си и да сложи кръст на тия подлости. Дворецът станал гнездо на поквара и низост. Един ден царският двор бил потресен от голям скандал. Амнон, първородният син на Давид и престолонаследник, горял от буйна страст към прекрасната Тамар, родна сестра на неедноутробния му брат Авесалом. Девойката упорито отхвърляла неговите ухажвания и пазела своята девственост. Разкъсван от страст, Амнон непрекъснато слабеел. Това забелязал приятелят му Ионадав и го попитал: „Защо тъй линееш?“ „Аз любя Тамар, сестрата на брата ми Авесалом“ — открил му Амнон. Тогава приятелят му внушил хитрата мисъл да се преструва на болен и да помоли царя Тамар да се грижи за него. Девойката не предчувствувала, че това е клопка, приготвила храна и я отнесла на Амнон в леглото. Младежът грабнал неочаквано момичето в прегръдките си и започнал да плещи страстно: „Дойди, легни с мене, сестро.“ „Не, братко, недей ме безчести, защото тъй се не постъпва у Израиля; не извършвай това безумие. И аз къде ще се дяна с безчестието си? И ти, ти ще бъдеш безумник у Израиля; поговори с царя; той не ще откаже да ме даде на тебе.“ Но Амнон, сляп и глух за всичко, я вмъкнал насила в леглото и изнасилил. На другия ден се разбрало каква била любовта му. След като постигнал целта си, девойката изведнъж му омръзнала и той й заповядал да се махне от спалнята му. Нещастната Тамар се разплакала и рекла: „Да ме изпъдиш е по-голямо от първото зло, що ми стори.“ В отговор Амнон повикал прислужника си и заповядал: „Изпъди тая навън и заключи вратата подире й.“ Обезчестеното момиче посипало главата си с пепел, разкъсало дрехата си и така се раздирало, че скоро целият двор узнал за изнасилването. Давид имал толкова голяма слабост към Амнон, че не могъл да намери сили да го накаже, при все че вътре в себе си страдал от неговата постъпка. За общо изумление Авесалом преглътнал позора на семейството си, което било още по-странно, защото той и сестра му, като деца на Мааха, дъщеря на царя на Гесур, Талмай, имали царски произход. Честта изисквала съблазнителят да бъде преследван с кърваво отмъщение от страна на оскърбените. Вместо това минали две години, а Авесалом не само че не направил нищо, но, напротив, бил винаги изключително любезен с Амнон. Хората, които поради тази причина започнали да го презират, не знаели, че под маската на усмивките се била спотайвала ненавист и жажда за мъст. Дори самият Амнон се подлъгал от тази хитра игра и престанал да се пази. По повод стриженето на овцете, което представлявало голямо семейно тържество, Авесалом поканил цялото царско семейство на пир в имението си във Ваал-Хацор. Давид намерил за себе си някакво извинение, но се съгласил да отидат всичките му синове, между които и Амнон. Това било хитро приготвена клопка. В даден момент, когато Амнон лежал опит с вино, прислугата на Авесалом го разсякла с мечове. На трапезата, покрита с гозби и с кани с вино, настъпила паника. Останалите синове на Давид скочили на ослиците си и се понесли към столицата. Но в Йерусалим ги изпреварила вестта, че всички без изключение паднали убити от ръката на отмъстителя. Давид и близките му изпаднали в страхотно отчаяние. Те късали дрехите си, тръшкали се по пода на двореца и с високи стонове оплаквали унищожението на цялото мъжко потомство на царския дом. За щастие скоро се оказало, че съобщението било фалшиво. Синовете пристигнали в двореца, посрещнати радостно от придворните. Царят се разплакал с чувство на голямо облекчение и прегърнал всички поред с бащинска нежност. В това време Авесалом, след като си отмъстил, избягал при дядо си Талмай, цар на Гесур. Там прекарал три години и чакал момента, когато баща му ще му прости убийството. С посредничеството се заел Иоав и след усилени старания издействувал позволение Авесалом да се върне в дома си в Йерусалим. Бащата обаче не искал да го види пред очите си, така му бил сърдит. Авесалом се намерил в незавидно положение. Бил царски син, а не могъл да прекрачи прага на двореца. След две години немилост загубил търпение. Отново помолил Иоав да посредничи, за да влезе във връзка с баща си, този път обаче Иоав му отказал решително. Тогава той си послужил с брутален натиск. Заповядал да подпалят житото на Иоав и го заплашил, че ще му нанесе и други щети, ако продължава да отказва. Ще, не ще, главнокомандуващият бил принуден да се съгласи, а понеже имал голямо влияние пред царя, най-сетне постигнал помирение между сина и разгневения баща. В същност Давид дори бил доволен от това развитие на работата и при срещата целунал нежно Авесалом след дългата разлъка.

Бунтът на Авесалом

Авесалом бил смятан от всички за най-хубавия мъж в Израил. Всичко в неговия външен изглед било благородно: стойката, изразителните очи и мъжествените, правилни черти на лицето. Най-голямата му украса била буйната лъскава коса, която трябвало да реже всяка година, иначе би се огънал под нейната тежест. Понеже умеел да се държи любезно дори с простите хора, станал любимец на народа. Когато пременен и блестящ от скъпоценности летял през града на колесница, предшествуван от петдесет войници от гвардията, уличната тълпа го приветствувала с ентусиазъм. За жените той бил принцът от приказките, за когото се въздиша при скритите мечти, а за мъжете — гордост и надежда на Израил. С течение на времето станал също така най-голям любимец и гордост на баща си. Давид му позволявал всичко, притварял очи пред неговото лекомислие, разкошен начин на живот, суетност и любов към блясъка. Обичта му към сина така го заслепила, че той изслушвал с непоколебимо равнодушие всички предупреждения и критични бележки. Не предчувствувал, че под маската на красотата и блясъка на потомъка му се крие склонност към най-черно предателство. Авесалом бил вече на тридесет години и бързал да заеме царския трон. За тая цел правел всичко, за да спечели благоволението на масите. Когато минавал по улиците, целувал всеки, който го поздравявал. Хората говорели с възхищение: това е наш човек. Също така често бивал при градската порта, където Давид съдел поданиците си. Тогава отвеждал настрани тези, които загубвали процеса, и им обяснявал, че царят е постъпил несправедливо с тях и че той би издал присъда в тяхна полза. По такъв хитър начин сеел антипатия към баща си и си печелел все по-широки кръгове от приятели. Постепенно той обхванал цялата израилска страна в мрежата на своите интриги. С посредничеството на тайни пратеници бунтувал северните племена и те му обещали въоръжена подкрепа в случай, че избухне въстание. Те смятали Давид за узурпатор и никога не му простили, че съборил тяхната родна династия на Саул. Старата антипатия и презрение към южното племе на Иуда не им позволявали да се примирят с факта, че то наложило своя цар на целия Израил. Авесалом помолил баща си да му позволи да отиде в Хеврон, където, както уверявал, желаел да принесе жертва на Йехова за благодарност, че могъл да се върне от изпитание в Йерусалим. Давид не предчувствувал коварството, съгласил се и Авесалом незабавно тръгнал на път, придружен от двеста свои привърженици. Когато пристигнал в Хеврон, изпратил призиви до заговорниците и за кратко време събрал многобройна армия, която се вербувала от почти всички северни племена. Провъзгласен за цар от бунтовниците, Авесалом се отправил в бърз поход към Йерусалим. Давид узнал в последния момент за избухването на страшното въстание. В най-голяма паника напуснал столицата и тръгнал да бяга пеш към Йордан. Придружавала го гвардията от неговите шестстотин стари другари по оръжие, както и двете части от филистимски наемници, предани му с цялото си тяло и душа. Взел също така и цялото си семейство, като оставил в двореца само десет наложници, за да се грижат за дома. Първосвещениците Садок и Авиатар също се присъединили към бегълците заедно с цялото духовенство и дори взели със себе си ковчега на завета. По пътя Давид се успокоил и незабавно пристъпил към действия в защита на трона. Преди всичко наредил на свещениците да се върнат в Йерусалим и чрез шпиони да му съобщават всичко, което става там. Сбогуването било много болезнено. Царят и неговите най-близки се разплакали от силна скръб, покрили главите си с наметала в знак на траур и боси се изкачили на Маслинената планина, откъдето можел да се види отдалечаващият се ковчег. Те били загубили всичко: столицата, родния дом и най-светия предмет на религиозния култ. Пред тях се простирал дългият и несигурен път на бездомно скиталчество. Малко по-късно до Давид стигнала вест, че съветник на Авесалом е Ахитофел. Той бил известен с големия си ум, поради което това съобщение разтревожило силно Давид. Авесалом, инспириран от неговите съвети, можел да стане опасен. Трябвало да се попречи по някакъв начин на това. Царят, опитен във военните хитрости, си послужил със саботаж. Той поръчал на най-верния си съветник Хусий да се върне в Йерусалим, да се представи за враг на Давид и да спечели доверието на Авесалом. В новата си роля на съветник Хусий трябвало да се противопоставя на съветите на Ахитофел и чрез първосвещениците да донася за най-тайните планове на бунтовника. Когато Авесалом заел столицата, не предчувствувал, че се е уплел в невидима мрежа от фалшиви приятели и шпиони. Давид продължил пътя си и един ден минавал покрай град Бахурим в земята на вениаминците. Там го срещнал един човек на име Семей от Сауловия род, който започнал да хвърля камъни по него и да го ругае със следните думи: „Махай се, махай се, убиецо и беззаконнико! Господ обърна против тебе всичката кръв на дома на Саула, вместо когото ти се възцари, и Господ предаде царството в ръцете на сина ти Авесалом; и ето ти си в неволя, понеже си кръвопиец.“ При: тия думи към царя се обърнал верният му слуга Авеса и рекъл: „Защо това мъртво псе злослови господаря ми, царя? Ще ида и ще му сваля главата.“ Но Давид възпрял възмутения си ревнител, защото не искал да влошава и без това изострените вече отношения със северните племена. Затова, когато вървял по пътя, дръзкият Семей, който се движел по височината, безнаказано отправял най-отвратителни обиди и замервал царя с камъни, та гвардията била принудена да го пази с щитовете си. Едва когато бегълците преминали отвъд Йордан, разбеснелият се преследвач се върнал в къщи. В същото това време Авесалом свикал в Йерусалим военен съвет, за да изработят план за по-нататъшната кампания. Ахитофел го посъветвал в знак на победата да си присвои царските наложници, а сам се предложил да тръгне незабавно по следите на Давид и да го убие преди той да успее да организира съпротива. Но Хусий, който съгласно плана успял да спечели благоволението на Авесалом, запротестирал горещо. Той обърнал внимание на това, че Давид е опитен вожд особено в партизанската война. Въпреки слабите си въоръжени сили той би могъл да победи Ахитофел и тогава уплашените северни племена ще почнат презглава да се отказват от Авесалом. Затова съветвал най-напред да се проведе обща мобилизация в целия Израил и към решително сражение да се пристъпи с многобройна, добре организирана армия. Този план на действие се харесал както на Авесалом, така и на целия военен съвет. Ахитофел прозрял скритите замисли на Хусий, но понеже възраженията му не били чути, оседлал осела си и се върнал в къщи, където се обесил от отчаяние. Уведомен посредством първосвещениците за хода на съвещанията, Давид използувал бавенето, за да събере колкото може повече войска. В Израил той имал още много почитатели. Голям брой младежи навлезли в редовете на войската му, а богати поддръжници, като Сови, Махир и Верзелий, го снабдявали с одеяла, глинени съдове, пшеница, ечемик, брашно, грухано просо, боб и леща, пържени зърна, мед и масло, овце и краве сирене. След някое време Авесалом преминал Йордан и се настанил на лагер в Галаад. Наближавал моментът на генералната битка. Давид, който все още обичал разбунтувания си син, заповядал строго да пазят живота му. Битката завършила с пълно поражение на въстаниците. Авесалом, който яздел муле, при бягството си стигнал до един клонест дъб и закачил косата си в клоните. Мулето се понесло по-нататък, а той останал между земята и небето. Въпреки заповедта на Давид Иоав го пронизал с три пики, а десет войници разсекли треперещото тяло с мечовете си. Трупът бил хвърлен в един горски дол и засипан с камъни. Смъртта на сина наскърбила страшно Давид. Той покрил главата си, разплакал се и завикал: „Сине Авесаломе! Сине, сине Авесаломе! О, да бях умрял аз вместо тебе, Авесаломе, сине мой, сине!“ Така се вайкал той през целия ден, докато най-сетне Иоав загубил търпение и измърморил, че навярно на него са му по-близки враговете, отколкото приятелите, които излагат живота си за него. Давид решил да се върне в столицата. Сега от всички страни се стекли привържениците му, за да го придружат при триумфалното завръщане. Преди да прекрачи Йордан, дошли и неотдавнашните му противници, за да се покорят пред победителя и да измолят прошка. Между тях бил и Сива от Сауловия дом с дванадесетте си синове, а също така и оня Семей, който го оскърбил толкова тежко през време на бягството му. Поради неговите настоятелни молби царят не само му простил вината, но дори се заклел, че никога няма да посегне на живота му. Решил също така да възнагради ония, които му останали верни в тежките моменти. Особено благодарен бил на Верзелий за това, че така щедро го снабдявал с провизии. „Дойди с мене и аз ще те храня в Йерусалим“ — увещавал го той. Но на това Верзелий му отговорил: „Много ли ми остава да живея, та да отивам с царя в Йерусалим? Сега съм на осемдесет години; ще различа ли добро от лошо? Ще разбере ли рабът ти вкуса на това, което ще яде и ще пие? И ще мога ли да чувам гласа на певците и певиците? Защо прочее рабът ти да бъде тегота за своя цар-господар? Рабът ти ще придружи още малко царя отвъд Йордан; за какво прочее царят ще ме наградява с такава милост? Позволи на раба си да се върне и да умре в своя град, при гроба на баща си и на майка си.“ Помолил обаче Давид да вземе в двора си неговия син, Кимхан. Царят се сбогувал сърдечно със стареца, Давид преминал Йордан и се отправил към столицата. По пътя между израилтяните и иудеите възникнал спор за реда в триумфалното шествие. Някогашните противници се позовавали на десетократното си числено превъзходство и настоявали да бъдат първи, но иудеите им възразили остро и не отстъпили нито крачка. Веднага Израил се вдигнал за втори път на въстание под водачеството на вениаминеца Савей. Давид възложил потушаването на бунта на командира Амесай, което предизвикало завистта на Иоав. И когато последният срещнал съперника си на пътя, прегърнал го лицемерно за поздрав, но в даден момент го хванал за гърлото и промушил с меча си, а тялото оставил без пазач на пътя. Едва чужди минувачи пренесли убития от пътя в съседната нива и го покрили с плащ. По това време Иоав имал вече такова положение, че Давид не посмял да го накаже, но дълбоко в душата си никога не му простил коварното убийство. Савей се затворил заедно с въстаниците в крепостта Авел-Бет-Маах. Жителите на града обаче в желанието си да избягнат унищожението го убили и прехвърлили през стената отсечената му глава в знак на капитулация. Така завършил вторият бунт на северните племена срещу хегемонията на Иуда. Пристигнал в Йерусалим, Давид сложил в ред домашните си работи. Десетте наложници, които станали жертва на насилието на Авесалом, затворил в отделна къща, където останали като вдовици до края на живота си.

Рицпа — Антигона на Израил

В продължение на три години в Израил царял глад. Давид попитал свещениците-гадатели как може да усмири гнева на Йехова. И тогава узнал причината за нещастието. Исус Навин бил обещал на гаваонците, че Израил никога няма да вдигне меч срещу тях. Но Саул нарушил клетвата и се мъчел да ги избие, за да завземе града им. Сега кръвта на избитите гаваонци тежала върху потомците на Саул. Давид повикал при себе си останалите живи гаваонци и ги попитал по какъв начин може да ги обезщети за нанесеното им зло. В отговор те поискали да им бъдат предадени седемте потомци на Саул, за да ги разпънат на кръст при портите на Гаваон. Царят се съгласил с молбата им и седемте членове на Сауловия род увиснали на кръст. После телата им били захвърлени на полето за храна на хищниците и птиците. Това било безкрайно страшна съдба, защото непогребаните мъртъвци не могли да имат спокойствие след смъртта. Между нещастните жертви се намирали и двамата синове на Рицпа, една от наложниците на цар Саул. Отчаяната майка облякла траурно облекло, легнала при труповете на любимите си деца и плашела денем и нощем животните и птиците. Хранена от милостиви хора, тя стояла там на пост от април, когато започвала жетвата на пшеницата, чак до октомври, първия месец от дъждовния сезон. Полята замирали под огненото слънце, цветя и трева се превръщали на пепел, хората се криели на сянка от жегата, а тя, безчувствена към всичко, седяла при синовете си с упоритостта на нежната майчина любов. Славата на нещастната Рицпа се разнесла по целия Израил. Давид се уплашил от засилващото се недоволство на народа и заповядал разпнатите да бъдат погребани. По този случай той си спомнил, че телата на Саул и синовете му още се намират в трансйорданския град Иавис. В желанието си да успокои възмущението на северните племена, устроил им достойно за царе погребение и при внушителни тържества пренесъл праха им в родната им гробница в Гива, където почивал техният баща и дядо Кис.

Дворцови интриги

През последните години на живота си Давид станал грохнал старец. Кръвта му изстинала до такава степен, че той не могъл да се стопли дори в леглото. Тогава слугите решили да му намерят млада девойка, която да спи с него и да топли тялото му. Търсили я по целия Израил, докато най-сетне намерили в град Сунам прекрасна девойка по име Ависага. Красивата сунамитка изпълнила добре задачата си: нощем топлела стария цар, а денем вършела всичко около него, като му служела вярно и ревностно. Никой вече не се съмнявал, че дните на царя са преброени. Въпросът за наследяването на престола ставал все по-щекотлив, защото за короната претендирали двама съперници: Адония и Соломон. Адония, син на Агита, блестял с мъжката си хубост и блестящ ум. Подкрепян от северните израилтяни и влиятелна партия, начело на която стояли Иоав и първосвещеникът Авиатар, той се чувствувал толкова самоуверен, че почнал да се държи като цар и да пътува по града с великолепна колесница, обграден от свита от петдесет души придворна стража. Соломон не могъл да се сравнява с него по популярност, но имал зад себе си друга, не по-малко влиятелна партия, начело с първосвещеника Садок и пророк Натан. Освен това за него държал военният елит, а именно гвардията от шестстотинте стари другари по оръжие на Давид, както и двете части от филистимски наемници. Изворът на неговите шансове да наследи трона се състоял в това, че като син на най-любимата жена на Давид — Вирсавия, бил любимец на баща си. Колкото повече царят отивал към края си, толкова по̀ се засилвала и борбата между двете котерии. В двореца, край леглото на умиращия, се развихрил цял ад от интриги, раздори и сплетни. Адония, който очаквал всеки момент края на царя, решил навреме да разчисти пътя си към трона. Той устроил голям пир за своите привърженици при извора Рогел, който пир всъщност бил военен съвет. В него участвували Иоав, Авиатар, всичките царски синове с изключение на Соломон, както и много водачи на северните племена. Тревожната вест за това събрание стигнала до двореца. Пророк Натан отишъл веднага при Вирсавия и настоял тя незабавно да съобщи на мъжа си, че без негово пълномощие Адония се обявил за цар. Същевременно обещал, че самият той ще се яви малко по-късно, за да потвърди истинността на думите й. Обвинението било фалшиво или най-малко предивременно, но в борбата за власт никоя от страните не подбирала средствата. Вирсавия се навела над леглото на болния цар и рекла: „Господарю мой, царю! Ти се кле на рабинята си в Господа, твоя Бог: син ти Соломон ще царува подир мене и той ще седне на моя престол. А сега ето Адония се прогласил за цар, пък ти, господарю мой, царю, не знаеш за това. Той заклал много волове, телци и овци и поканил всички царски синове, свещеник Авиатар и военачалника Иоав, а Соломон, твоя раб, не поканил.“ След малко в спалнята влязъл Натан и потвърдил, че Адония се обявил за цар. Тогава Давид се пробудил от старческата си немощ. Той поръчал веднага да повикат най-близките му доверени лица и заповядал: „Вземете със себе си слугите на вашия господар, качете Соломон, моя син, на мулето ми и го заведете в Гион; нека го помаже там свещеник Садок и пророк Натан за цар над Израиля, затръбете с тръба и извикайте: «Да живее цар Соломон!»“ Така и станало. На връщане в двореца новият помазаник бил съпроводен от тълпи радостни йерусалимчани, които свирели със свирки и непрекъснато възкликвали: „Да живее цар Соломон!“ Вестта за коронацията достигнала до заговорниците, когато те в най-добро настроение пирували при извора Рогел. Ужасени, те се разбягали по градовете си, а Адония потърсил убежище в светилището, където се хванал конвулсивно за жертвеника. Но Соломон се заклел, че няма да падне косъм от главата му, ако не кове нови заговори в бъдеще. Тогава Адония отдал чест на новия владетел и се върнал посрамен у дома си. Давид чувствувал, че краят му наближава. Повикал Соломон при леглото си и му напомнил, че трябва винаги да служи вярно на Йехова. Поръчал му освен това да построи в столицата храм и да употреби за тая цел златото, среброто и различния строителен материал, който той бил натрупал. През живота си Давид трябвало да се съобразява с Иоав, на когото дължал ред победи над враговете. Сега, на смъртното легло, той си спомнил всички унижения, които изпитал от негова страна. Убийството на Авесалом, подлото убиване на Амесай, последния предателски заговор с Адония и Авиатар — всичките тези престъпления върховният вожд извършил безнаказано, понеже станал толкова силен, че дори царят не смеел да го подведе под отговорност. Затова Давид задължил Соломон да уреди тези стари сметки с опасния велможа и да го накаже със смърт. Той също така не могъл да се примири с мисълта, че оставил жив оня Семей, който през време на бунта на Авесалом го обиждал толкова дръзко край стените на Бахурим. Самият той наистина се заклел, че няма да го накаже, защото не желаел да изостря още повече отношенията си с разбунтуваните северни племена, но тази клетва не задължавала неговия престолонаследник. Затова поръчал на Соломон да се разправи кърваво с този дързък израилтянин, който си позволил да обижда величеството. Давид помнел и приятелите си. Особено желаел да се отблагодари на Верзелий за това, че го снабдил с храна, когато той, изоставен от целия Израил, трябвало да се крие по планините от Авесалом. Сега той получил обещание от Соломон, че ще има грижата потомците на верния старец винаги да живеят в благоденствие в Йерусалим и да се радват на почетно място на царската трапеза. Веднага в столицата се състояла тържествената коронация на Соломон. Върху жертвеника били изгорени хиляда бика, хиляда овни и хиляда агнета. Обредът на помазването извършил първосвещеник Садок, верен поддръжник на новия цар. След четиридесет години царуване Давид се разделил със света на осемдесетгодишна възраст. На сина си оставил в наследство държава, чиито граници се простирали от Дамаск до Египет, от източните краища на Трансйордания до Средиземно море на запад.

Соломон — цар на Израил и на Иуда

Соломон бил само на двадесет години, когато стъпил на престола, но се оказал владетел със силна воля и сръчен дипломат. Неговите противници, които разчитали на младостта и на липсата на опит у новия монарх, бързо се разочаровали и трябвало да се примирят. Адония, Иоав и Авиатар, лишени от всякакво влияние, пребивавали в Йерусалим и може би щели да се измъкнат щастливо от трудностите, ако Адония в своята тъпа самоувереност не извършил пагубна по резултатите си грешка. Един ден Вирсавия се смаяла, когато той влязъл в стаята й. С тревога тя попитала заклетия враг: „С мир ли си дошъл?“ „С мир“ — отговорил Адония смирено. Попитан за целта на неочакваното му посещение, той рекъл с нескрита горчивина: „Ти знаеш, че царството се падаше на мен и цял Израил обръщаше погледите си към мене като към бъдещ цар… Сега те моля за едно: не ми отказвай.“ Въпреки че Адония не могъл да се въздържи отново да изрази правото си на трона, добрата жена се съгласила да изслуша молбата му. Тогава той открил целта на посещението си: „Моля те, поговори на цар Соломон, понеже той няма да ти откаже, да ми даде за жена сунамитката Ависага.“ Вирсавия била поизненадана от това искане, но обещала да се застъпи за него пред сина си. Соломон посрещнал майка си със съответната почит, но когато узнал за какво става дума, възмутил се и отказал решително. Той подозирал, че в молбата на Адония се крие някаква нова интрига. Оженването със сунамитката, следователно с една от наложниците на Давид, могло да му даде основания за възобновяване спора за трона, защото според стария обичай само законният цар имал привилегията да наследява харема след умрелия си баща. Нервиран от тази случка, Соломон си спомнил поръченията на баща си и решил да свърши с водача на враждебния лагер. Новоназначеният върховен вожд Ванея получил заповед да ликвидира Адония и Иоав. Ванея изненадал претендента за трона в дома му и изпълнил смъртната присъда над него. Иоав обаче успял да се скрие в двора на храма, където могъл да се ползува от правото на убежище. Но Ванея осквернил светото място и промушил с меча си Иоав при самия жертвеник на Йехова. Като се отървал по този начин от двамата си най-страшни врагове, Соломон подарил живота на първосвещеник Авиатар. Само го свалил от високия пост и го изпратил на доживотно изгнание в Анатот, глухо селище недалеч на северозапад от столицата. Оттогава в Израил отново имало само един първосвещеник, а именно Садок, верен поддръжник на Соломон. Въпреки желанието на Давид Семей бил оставен жив. Соломон му позволил да си построи къща в Йерусалим и му подарил живота при условие, че никога няма да напусне без позволение стените на града. Но Семей бил дързък човек и се отнесъл пренебрежително към предупреждението. Един ден няколко негови роби избягали по посока на филистимския град Гет, за да потърсят убежище при тамошния цар Анхус. Без да поиска позволение за излизане от Йерусалим, Семей се спуснал да преследва бегълците. Но щом се върнал в столицата, Соломон не приел неговите оправдания и заповядал на върховния вожд да изпълни и над него смъртна присъда.

Разказ за двете майки

В някогашната столица на Саул — Гива, се намирал жертвеник, смятан за голяма светост в Израил. В желанието си да се хареса на северните племена, Соломон отишъл там на поклонение и при голяма тържественост принесъл в жертва хиляда глави добитък. Когато си легнал, явил му се насън Йехова и го призовал да го помоли, за каквото иска, и той ще изпълни желанието му. Царят го помолил да му даде разумно сърце, та да бъде справедлив съдия за поданиците си. На Йехова се харесала скромността на царя. Затова той го надарил не само с мъдрост, но му обещал още богатства и слава, които ще надминат богатствата и славата на всички царе по света. Зарадван, Соломон се върнал в Йерусалим, принесъл щедри жертви пред скинията и устроил за всички жители на града богат пир. След тези тържества той седнал на съдийското кресло край портите на града, за да разрешава споровете между своите поданици. По едно време пред него били доведени две жени. Въпросът, който му изложили, бил особен и изключително труден за разрешаване. Като плачела и се кълняла, че говори истината, обвинителката разказала следното: „Аз и тая жена живеем в една къща и родих при нея в тая къща; на третия ден, след като родих, роди и тая жена; ние бяхме заедно и в къщата при нас нямаше никой външен човек; само ние двете бяхме в къщата. През нощта умря синът на тая жена, защото бе легнала връз него, и тя станала през нощта, взела моя син от мене, когато аз, твоята робиня, съм спала, и го турила до гърдите си, а своя мъртъв син турила до моите гърди; сутринта станах да накърмя сина си, и ето, той беше мъртъв; а когато на виделина се взрях в него, това не беше моят син, когото бях родила.“ Обвиняемата отрекла горещо, че била откраднала детето на съседката си. Двете жени кресливо се обвинявали в лъжа и така се наострили една срещу друга, че може би щели да си издерат очите, ако не ги разделили. След като помислил малко, царят грабнал меч и заповядал: „Разсечете живото дете на две и дайте половината на едната и половината на другата.“ Тогава обвинителката викнала с разтревожен глас: „О, господарю мой! Дайте й това дете живо и не го убивайте.“ А другата жена казала с най-спокоен глас: „Нека не бъде ни мое, ни твое, сечете.“ Тогава царят посочил жената, която молела да бъде запазено детето живо, и рекъл: „Дайте на тая живото дете и го не убивайте; тя е негова майка!“ Тогава израилският народ почнал да се страхува от царя, защото се убедил, че никой няма да успее да скрие истината от неговата мъдрост.

Соломон — добър ръководител на държавата

Соломон получил в наследство силна държава, която живеела в благоденствие и мир. Сключеният от Саул договор за приятелство с богатия цар на Тир — Хирам, продължавал да бъде в сила. Освен това младият цар постигнал голям дипломатически успех, защото фараонът му дал дъщеря си за жена, и като зестра присъединил към Израил град Газер, който бил отнет от филистимляните. Родството с египетската династия осигурило границата откъм юг и засилвало политическата мощ на Израил. За пръв път от незапомнени времена еврейските племена могли да се отдадат без пречки на мирен труд. Паметта за това блажено време ще се запази в потомствата, а един от по-къснешните летописци ще запише следната възхвала: „И живееха Иуда и Израил без никакъв страх, всеки при своето лозе и под своята смокиня — от Дан чак до Вирсавия, през всичките дни на Соломон.“ Соломон се оказал не само сръчен дипломат, но и предвидлив ръководител на държавата. Най-високите постове в администрацията поверил на предани привърженици и приятели. По този начин службите пръв министър, началник на двора, главнокомандуващ на армията, командир на личната стража, писари и секретари, както и на главен събирач на данъците се намерили в ръцете на напълно сигурни и доверени хора. Освен това, научен от неприятния опит, царят се стремял към укрепване на своята власт чрез отслабването на израилските племена. За тази цел той разделил държавата на дванадесет административни окръга, който само отчасти се покривали с областите на отделните племена. Начело на всеки окръг поставил свой наместник и началник на гарнизона. Всеки окръг бил задължен един месец през годината да доставя храна за двора и армията. Дълбоки реформи били извършени и в армията. Давид имал вяра само в пехотата. А лично той яздел осел. След победата си над сувския цар Адраазар той заповядал да се изгорят колесниците и да се прережат жилите на всички коне. Запазил си само сто колесници с впряга им за нуждите на двореца. Следователно Соломон получил в наследство престаряла армия, която не отговаряла на нуждите на момента. Сега той преодолял дълбоко вкорененото предубеждение на израилтяните към конете и организирал могъщ конен корпус от четиринадесет хиляди бойни колесници. Модернизирал също така и военния обоз чрез въвеждането на коли и конен впряг. Освен това из разни израилски градове построил конюшни, между другото и в град Мегидон, където настанил най-многобройния отряд от новата конница. Задължението да се доставя фураж и слама тежало последователно на всеки окръг от държавата. Благодарение на тези разпоредби мощта на Израил растяла, а Соломон се прославил като мъдрец.

Соломон строи храм

През четвъртата година от своето царуване Соломон решил да изпълни последната воля на баща си и да издигне в Йерусалим храм, достоен за велик монарх. Липсвало му само благородно дърво, както и опитни в строителното изкуство занаятчии: каменари, резбари и златари. Затова той се обърнал за помощ по този въпрос към царя на Тир — Хирам, с когото бил в приятелски отношения. Незабавно между двамата бил сключен договор. Финикийският цар доставял кедров и кипарисов дървен материал по морски път в Яфа, откъдето израилски носачи го прехвърляли в Йерусалим. За да ускори сечта в ливанските планини, Соломон наредил на Адонирам да създаде работническа армия от шестдесет хиляди ханаански ангарийни работници, разделени на групи от по десет хиляди души. Всяка от тези групи отивала една след друга за три месеца в Тир, за да помага на финикийците в сечта и товаренето на материала на морски салове. Цар Хирам изпратил в Израил най-добрите си специалисти начело с отличния майстор-занаятчия Хирам, изкусен в отливането и обработката на злато, сребро и бронз. Срещу доставката на строителните материали Соломон се задължил да плаща годишно по двадесет хиляди кора пшеница, двадесет хиляди ведра вино и двадесет хиляди кора първокачествено маслиново масло. Едновременно в Израил била образувана армия от работници, привлечени на задължителна работа. Тя се състояла изключително от поробени ханаанци. Работническата армия брояла сто и четиридесет хиляди мъже; седемдесет хиляди работели в каменоломните в планините край Йордан, а седемдесет хиляди носели на гръб издяланите камъни на строителната площадка в Йерусалим. Тяхната работа била ръководена от три хиляди и шестстотин израилски надзиратели. Храма строели на хълма Офел, чийто връх бил отсечен и изравнен. За да се получи по-голямо пространство, скалата била подзидана с вертикален зид от дялани камъни, споявани с олово. Строежът на храма продължил повече от седем години. По път, който водел на върха на скалата, се влизало между стените на външния двор, където винаги било пълно с йерусалимчани и поклонници от целия Ханаан.

Втора стена обграждала вътрешния двор, същинското място за религиозните обреди. В средата се издигал жертвеник, на който горял вечен огън. В съседство имало „бронзово море“, цистерна от бронз, пълна с вода за измиване на жертвените животни. Този огромен съд, излят от Хирам в йорданските планини, се крепял на дванадесет вола от бронз, обърнати по три към четирите страни на света. Освен това на двора имало и десет бронзови съда върху колела за каране на вода. Храмът не бил голям, бил само 32 метра дълъг и 10,5 метра широк. До страничните стени, както и до задната стена били прилепени три постройки с помещения за свещениците и прислугата. Вътрешността на храма се деляла на три части: преддверие, главно помещение за религиозните обреди и „светая светих“. Това било малко помещение без прозорци, където сред тайнствен мрак се намирал ковчегът на завета. Само първосвещениците имали право да прекрачват прага на това помещение, и то веднъж в годината. От двете страни на входа за преддверието се издигали високи повече от 12 метра бронзови колони с капители с богата резба, мистични символи на силата и славата. И трите помещения смайвали с богатството и пищността на украсата. Сводовете и стените били покрити с кедрово дърво; подовете — направени от полирани кипарисови дъски; облицовката била украсена с барелефи на херувими, палми и цветя и лъщели от позлата. В средищната зала имало позлатена маса от кедрово дърво за жертвените хлябове, излят от злато олтар за кадене, десет златни свещника и много други златни ритуални предмети. През решетъчните прозорци, които се намирали високо под самия покрив, се просмуквала притъмнена светлина. Тук свещениците горели тамян върху жертвеника, принасяли свещен хляб в жертва и бдели пламъчетата на свещниците да не угасват никога. „Светая светих“ била отделена със стена от позлатено кедрово дърво. Вратите, украсени с фигури на херувими, стояли винаги отворени, но входът бил закрит с ленена завеса, върху която били избродирани с пурпурни, виолетови и златни нишки херувими, цветя и палми. Ковчегът се намирал в мрака зад тази завеса и съдържал двата каменни скрижала на Мойсей. Над него бдели две огромни фигури на херувими, изрязани от маслинови дънери и покрити с дебел слой от злато. Разперените крила се допирали отвътре, а отстрани достигали до противоположните стени на това най-свещено помещение. Щом строежът на храма бил завършен, последвало голямо тържество за пренасянето на ковчега. Давид още по-рано организирал свещеническото съсловие. От 36 000 левити 24 000 получили свещеническо звание, а останалите трябвало да се задоволят със службите на надзиратели, пазачи, писари, съдии и певци. Потомството на Аарон, към което принадлежал Садок, получило изключителното право на първосвещеническо звание. Докато израилското население се притискало глава до глава в просторния външен двор, тържеството по освещаването и пренасянето на ковчега се извършвало във вътрешния двор. Около бронзовия жертвен олтар се наредили старейшините на израилските племена, свещеници с бели ленени одежди, дворцови сановници, певци, арфисти, кимвалисти и сто и двадесет свещеници-тръбачи. Соломон, облечен с пурпурна, богато бродирана мантия и със златна царска диадема на глава, седнал на бронзов трон, покрит с резба. Зад трона се строили петстотин бойци от личната му гвардия с щитове от чисто злато. Тържествата започнали с принасянето на толкова много жертви, че не било възможно да бъдат преброени. Всред пушека и отблъскващата миризма на горено месо изведнъж прозвучали пронизителни звуци на тръби. На двора се появил ковчегът, носен високо върху плещите от левити. Озарени от златния му блясък, певци запели химн при акомпанимента на арфи и кимвали; съдържанието на този химн се покривало с по-къснешния 23-и псалом.

Повдигнете, порти, горнището си,

повдигнете се, вечни порти,

и ще влезе царят на славата!

В същия момент хорът се разделил на две групи и започнал следващата строфа:

Кой е тоя цар на славата?

а гръмкият, пълен с възхищение и радост отговор на втората група на хора гласял:

Крепкият и силният Господ,

силният на война Господ.

Въпросите и отговорите се повтаряли, докато златният ковчег бил сложен в помещението под покровителството на крилатите херувими. От момента, когато пъстрата завеса била спусната, никой освен първосвещеника нямал вече право да го види. Соломон станал от трона, вдигнал вдъхновено ръце към небето и казал с гръмък глас:

Господ каза, че благоволи да живее в мъгла;

Съградих храм тебе за жилище,

Място, дето да пребиваваш довека.

Всред неизброимото множество от вярващи царяла дълбока тишина, защото всички в съсредоточено възхищение слушали гласа на царя. Соломон млъкнал, сякаш заслушан в ехото на собствените си думи, а после с просителна молитва молил Йехова и в бъдеще да не отказва своето покровителство върху Израиля. Последвал четиринадесетдневен празник, цялата страна се веселила и пирувала при богато наредени маси. През това време върху жертвения олтар били изгорени двадесет и две хиляди вола и сто и двадесет хиляди овце. В целия Израил нямало нито един човек, неучаствувал в този великолепен израз на почит чрез даването на най-малко един вол или една овца за жертвоприношението.

Богатствата на Соломон

Соломон не се задоволил с издигането на храм на Йехова. Следващите тринадесет години той посветил на оживена строителна дейност, за да засили отбранителната мощ на страната и да си създаде столица, която да съответствува на голямата му държава. Дворцовият ансамбъл бил в непосредствено съседство с вътрешния двор на храма и се състоял от три сгради. Същинската резиденция на царя имала две крила: в едното живеел Соломон и там се помещавал и неговият харем, второто обаче, издигнато по искане на фараона, било предназначено за резиденция само на гордата египетска княгиня и нейната многочислена свита. За събрания и големи Държавни тържества служел „Домът от ливанска гора“. Това било просторна зала, сводът на която се крепял върху четиридесет и пет колони от ливански кедър. „Съдебната столица“ представлявала зала, в която царят разглеждал съдебните дела и приемал пратеничествата на чуждите владетели. Там върху подиум имало трон от слонова кост, богато украсен с позлати. За да засили защитата на границите и на главните търговски пътища, Соломон укрепявал градовете и строял нови крепости. На север обградил със здрави стени и кули градовете Хацор и Мегидон, в центъра на страната — Газер, Воторон и Ваалат. Във всички тези бастиони се намирали готови за бой конни или пеши гарнизони. Значителните разходи за въоръжение, строителство и за луксозни предмети Соломон покривал с доходи, които като непрекъснат поток се стичали от най-различни източници. Без да смятаме данъците в натура, смъквани от израилтяните, паричните данъци, търговските мита и вноските на васалите му донасяли общо шестстотин шестдесет и шест таланта злато годишно (или 22 825 килограма злато годишно). Освен това Соломон се оказал способен търговец и развил оживени търговски връзки със съседните държави. Той купувал коне в Киликия, както и в близките страни, и ги продавал в Месопотамия или Египет. От Египет пък докарвал известни по своята здравина бойни колесници и ги продавал срещу стока на съседните народи. Заловил се също така и с много изгодна морска търговия. Израилтяните нямали влечение към морето и не разбирали от корабно строителство и корабоплаване. Затова той се възползувал от помощта на приятелския цар Хирам. В Акабския залив построил пристанището Ецион-Хавер, откъдето на всеки три години флотата му тръгвала за тайнствената страна Офир. Срещу медна руда, която била добивана в близките мини и топена в металургичните пещи, корабите му докарвали ценни стоки: злато, сребро, слонова кост, сандалово дърво, както и маймуни и пауни. От сандаловото дърво царят заповядал да се направят стълбите и парапетите в двореца му. Но всички тези доходи не били достатъчни, за да покрият разноските, пилени при строителството, въоръженията и за разкоша в царския двор. Соломон взел от Хирам сто и двадесет таланта злато на заем и срещу това му заложил двадесет галилейски града. Царят на Тир тръгнал да огледа тия градове и стигнал до убеждението, че извършил лоша сделка, защото в тях царяла беднотия поради извънредно големите данъци.

Савската царица

Вести за мъдростта на Соломон и за блясъка на неговия двор се носели по целия свят. Те стигнали и до царицата на далечната държава Сава. Затова тя решила да отиде в Йерусалим, за да се запознае с великия монарх, и със собствените си очи да се убеди в истинността на разпространяваните слухове. Нейното влизане в Йерусалим било изключително великолепно. Дълъг керван от величествено стъпващи камили, нагиздени с пъстри наметала и златни украшения, возел страшни пустинни бойци, дворцови сановници, плътно закрити жени, както и неизброими дарове във формата на злато, скъпоценни камъни и благовонни масла. Царицата била скрита в заслонена лектика, която се люлеела върху камила както кораб по морските вълни. Соломон очаквал царицата в тронната зала, облечен с пурпур и злато. Щом видял екзотичната жена, той скочил от трона и изтърчал да я посрещне. С горещ поглед обгърнал стройното й тяло, което се очертавало под тънката бродирана копринена рокля, възхитил се на мургавото й лице с нежни черти, потънал в големите й черни очи, в които горял тайнствен огън. Като паун разкрил той пред савската царица цялата пищност на своята мъдрост, богатство и разкош. По цели часове разговарял с нея за всичко, което го питала, и давал ценни съвети по въпросите на управлението. Царицата се убедила колко мъдър и богат е Соломон. Тя не могла да се освободи от изумлението си, когато гледала невероятния разкош в неговия дворец, стаите, покрити с кедрово дърво, завесите, извезани с пъстри орнаменти, позлатения трон от слонова кост и неизброимите златни съдове. При един от разговорите тя казала с възхищение: „Истина е, което бях слушала в земята си за твоите дела и за твоята мъдрост, но не вярвах на думи, докле не дойдох и не видяха очите ми: и ето мене и половината не ми е било казано, мъдрост и богатство ти имаш повече, отколкото съм слушала.“ На сбогуване тя надарила Соломон с безценни съкровища, между които имало и сто и двадесет таланта злато, а той й се отблагодарил с най-различни дарове на не по-малка стойност.

Харемът на Соломон и чуждите богове

По примера на другите царе Соломон непрекъснато увеличавал харема си. В него имало жени от различни раси и религии: египтянин, моавитки, амонитки, едомитки, финикийки и хетки. Неприятността се състояла в това, че стареещият вече цар се поддавал безволно на влиянието на своите фаворитки. По тяхно увещание той въвел в Йерусалим култа на чуждите богове. Принасял им жертви дори в двора на Йехова, а по възвишенията издигнал светилища на Астарта, Ваал, Молох и на моавския бог Хамос. Тогава Йехова се разсърдил на Соломон и решил да разкъса царството му на две отделни държави. Първият сигнал за вълненията било въстанието в Едом, начело на което застанал Адер, който произхождал от тамошния царски род. Адер обаче понесъл поражение и потърсил убежище в Египет. Фараонът не само му дал убежище, но дори и дъщеря си за жена. Защото бил започнал да се страхува от мощта на Израил, и решил да го отслаби на всяка цена, като подкрепя враговете му. Удар паднал върху Соломон и от ръката на Разон, бивш предводител на войските на сувския цар Адраазар. Той избягал от царска служба и дълго време водел живот на главатар на разбойническа банда. В удобен момент нападнал Дамаск, разгромил тамошния израилски гарнизон и се обявил за цар. По този начин Соломон загубил Сирия, защото при старческата си немощ не могъл да намери сили за въоръжено потушаване на бунта. От този момент държавата на Дамаск безпокояла северните граници на Израил с непрестанни нападения и партизанска война. Най-лошото нещо обаче било това, че сред десетте северни племена започнало да расте недоволство. Данъчните тежести, принудителната работа и разбуждащото се отново чувство на завист по отношение на племето Иуда довели накрая до избухване на въстание. Причинителят на тези размирици бил Иеровоам, събирал на данъци, който дължал издигането си на Соломон. Той произхождал от племето Ефрем, следователно от Север. Виждайки все по-лошата участ на своите земляци, с които се чувствувал свързан, той се поддал на увещанията на пророк Ахия, представител на враждебната на Соломон партия, грабнал оръжието и дал сигнал за бунт. Много бързо обаче понесъл поражение и избягал в Египет. Там подобно на Адер спечелил покровителството на фараона, който го посрещнал радостно като бъдещо оръдие за разбиване единството на Израил. Соломон умрял след четиридесет години царуване и бил погребан в Йерусалим. На трона се качил синът му Ровоам.

[1] Безумен (евр.). — Б.пр. ↑

[2] Тази елегия, наричана „Песента на лъка“, се намирали в споменатата по-рано „Книга на праведника“. — Б.авт. ↑

Истината и легендата за основателите на Израилското царство

Най-блестящият период в историята на Израил обхваща годините 1040–932 пр.н.е., т.е. малко повече от сто години. Ако прибавим и успешното управление на Самуил, най-големият пророк след Мойсей и кръстник на монархията, този период няма да надмине век и половина. Колко нищожен откъс от време е това в историята на Израил! Същинската епоха на обединеното царство се пада през владичеството на трима израилски царе: Саул (1040–1012), Давид (1012–972) и Соломон (972–932). В 932 г. пр.н.е. става откъсването на десетте северни племена и се създават две враждуващи помежду си царства: Израил и Иудея.

Почти всичко, което знаем за тази епоха, дължим само на Библията или по-точно на четирите книги на царствата, както и на двете книги-хроники, наричани още „Паралипоменон“ („неща изпуснати, отминати“), понеже гръцките преводачи смятали погрешно, че книгите-хроники съдържат сведения, които са изпуснати в по-предишните книги.

Що се отнася до времето, когато били написани тези книги, мненията на изследователите на Библията са различни. Дълго време се е смятало, че Соломон и пророците Гад и Натан са авторите на Книгата на Самуил.[1] Талмудът, а заедно с него и някои изследователи на Библията поддържат, че автор на трета и четвърта книга на царствата бил Йеремия.

Книгите-хроники трябва да са били създадени през втората половина на IV в. пр.н.е., което личи от многобройните арамейски чуждици в езика на текста.

Едно във всеки случай е сигурно: окончателната редакция е дело на свещениците-преписвачи, които са се намирали под влиянието на религиозните реформи на иудейския цар Иосия (640–609 пр.н.е). За това ясно говори подчертаната тенденция да се оценяват историческите събития в теократичен дух. Според тия предпоставки първото задължение на царете било да служат на Йехова и да се подчиняват на първосвещениците. Оценката на дейността им е в зависимост от това, до каква степен са изпълнявали този постулат.

Саул се заплел в остър конфликт с първосвещеника и затова не е погледнат с добро око от редакторите. Обратно, Давид, верен слуга на свещеничеството, се радва на безкрайната им снизходителност. Някои негови престъпления те се мъчат да потулят, като ги представят за резултат на случайно стечение на обстоятелствата, други пък оправдават с религиозни съображения. Така например Давид бил ликвидирал седемте преки потомци на Саул по категорично искане на Йехова.

С изключение на незначителен брой случаи към записването на историята на тази епоха, запазена в устните предания, са се заловили след изтичането на продължително време, а в някои случаи дори след няколкостотин години. Съвсем естествено, това е трябвало да повлияе върху достоверността на споменатите библейски книги. Въпреки това трябва да се каже, че те съдържат множество сведения, които можем да приемем за исторически сигурни. Това се отнася преди всичко до събитията, описани с поразително реалистични, колоритни и драматични подробности, следователно с белези на автентично изложение.

Вече самият факт, че редакторите на Библията не са премълчали ред дела и престъпления, които не правят чест на такива национални герои като Давид или Самуил, свидетелствува по убедителен начин, че те са се основавали на някакви автентични исторически източници. Разбира се, те не са се ръководили от идеята за безпристрастен исторически обективизъм; такъв вид концепция е бил съвсем чужд на хората от ония времена. Навярно редакторите не са могли да премълчат тези не особено поучителни факти, защото са били твърде добре известни в Израил. Погубването на рода на Саул или идолопоклонството на Соломон в Йерусалим — това са събития, които сигурно не са се били изтрили от паметта на еврейските поколения.

Накрая измежду множеството легенди, митове и народни приказки, както и нелогичности, резултат на безкритичното съпоставяне на различни, много пъти противоречащи си източници, се успява да се изчоплят шепа основни факти, които позволяват да се реконструира отчасти действителната картина на тази епоха от израилската история.

Първата книга на царствата започва с кратко, но много драматично житие на първосвещеника Илий и неговите синове. Колко истина има в описанието на тази трагична личност? Сигурно няма да прекалим в предположенията си, ако кажем, че първосвещеник с такова име е съществувал наистина и благодарение на голямото си благочестие е спечелил авторитет сред всички израилски племена.

Впрочем вътрешнополитическите отношения са благоприятствували на Илий във всяко отношение. Силом, религиозната столица на Израил, се е намирала в земята на ефремците, многобройно и влиятелно племе. Освен това градът бил в центъра на страната, следователно не бил заплашван от врагове, докато племената, които живеели на север, изток и юг, е трябвало да се бранят отчаяно срещу напора на съседните народности. Племето на Иуда, което отдавна съперничело с ефремците за първенството в Израил, попаднало под хегемонията на филистимляните и поради това временно престанало да играе каквато и да била политическа роля. Оттук сякаш от само себе си възникнало господството на ефремците, което довело до съсредоточаването за известен период на светската и религиозната власт в ръцете на първосвещеника Илий.

За пръв път от смъртта на Мойсей се осъществила старозаветната мечта на йеховистите: израилският народ получил теократично управление. Това управление обаче, опряно върху моралния престиж само на един човек, не могло да разчита на дълготрайност. Илий разбрал това, поради което се стараел постът на първосвещеник и съдия да стане наследствен в рода му. Тия му планове обаче били осуетени от неговите синове. Тяхната надменност, разпуснатост и поквара отблъсквали хората от съществуващите политически отношения и станали сериозна опасност за намеренията на първосвещеника Илий. Но той бил вече твърде стар, за да противодействува срещу създалото се разложение.

Катастрофата на неговото семейство и загубата на ковчега на завета може би щяха да означават едновременно безвъзвратен край на теокрацията, ако отново не я издигнал пророк Самуил.

Първите две книги на царствата съвсем премълчават военните и политическите последствия от поражението при Афек. Но от бележките, пръснати из другите библейски книги, може да се заключи, че филистимляните са постигнали пълна победа. Те придобили контрол върху централната част на страната и настанили свои гарнизони в много израилски градове. Това положение, продължило почти двадесет години, чак до момента, когато на историческата сцена излиза цар Саул.

Многозначителен е и фактът, че редакторите на Библията дори с една дума не споменават за съдбата на тогавашната столица на Израил — Силом. На внимателния читател ще направи впечатление фактът, че Самуил, който наследява Илий, не останал в свещения град, където се намирали шатрата на Мойсей и ковчегът, а се премества за постоянно в Раматаим.

Каква съдба е сполетяла Силом? Мъглив отговор на този въпрос намираме в пророчеството на Йеремия. В глава седма (стр. 12) четем буквално: „Но идете на моето място в Силом, дето по-преди бях отредил да пребъдва моето име, и вижте какво направих с него поради нечестието на моя народ Израил.“ Допълнение на това сведение може да бъде стих 9 от двадесет и шеста глава: „И тоя дом ще стане като Силом, и тоя град ще запустее.“

Тия цитати не оставят никакво съмнение, че Силом е бил сравнен със земята от филистимляните и просто престанал да съществува като израилска столица. Това поражение се врязало толкова дълбоко в паметта на народните маси, че дори след четиристотин години Йеремия го привежда като пример за божия гняв. Изглежда, че за редакторите на Библията това е било твърде неприятно събитие, твърде неудобно за духовниците, за да могат да го споменат. Те потулили работата по много сръчен начин, като сложили главната тежест върху триумфалното шествие на ковчега на завета из филистимските градове.

Тайната бе разяснена окончателно от археологията. През 1926–1929 г. една датска експедиция, откри развалините на град Силом на 22 км на юг от град Сихем. Дори на едно от възвишенията бе идентифицирано мястото, където вероятно се е намирала свещената шатра с олтара на Йехова и ковчега. Най-важното обаче е, че развалините на града, които произхождат, както се установи, от средата на XI век пр.н.е., носят явни следи от пожар и бурно разрушение. По тоя начин можа безусловно да се установи, че Силом е станал жертва на филистимските нашественици.

Може да се приеме също така за сигурно, че в пламъците е загинала и шатрата на Мойсей, най-ценната национална старина на Израил. Какво е станало обаче с ковчега? Всичко, което узнаваме за съдбата му, е прекалено фантастично, прекалено много изглежда на легенда, за да може да му се повярва.

Ако филистимляните наистина са го взели, тогава защо са се отказали от него след седем месеца? Никой разумен човек няма да повярва в разказа за статуята на бог Дагон, в най-добрия случай може да се съгласи с теорията, че суеверните филистимляни по случайно съвпадение на обстоятелствата, докоснати по това време от някаква епидемия, са приписали бедствието на разгневения израилски Бог, когото държали у себе си в плен. Това не би било в противоречие с онова, което знаем за манталитета и религиозните представи на хората от античния свят. Ако те са почитали своите племенни богове, това съвсем не значи, че не са вярвали в съществуването и магическата сила на чуждите, враждебни им богове. Поради това в разказа за старинните перипетии в съдбата на ковчега може да има някаква капка от истина.

В този разказ има един епизод, който ни поразява със загадъчността си. Във Ветсамис Йехова поразил със смърт чак петдесет хиляди и седемдесет израилтяни, защото някои от тях се осмелили да надникнат вътре в ковчега. Ясно е, че това е версия на фанатизирани, овладени от суеверие йеховисти. Но, както сочи чудовищната цифра на жертвите, коренът на тази версия е било някакво наистина страхотно събитие, чието ехо се е врязало дълбоко в паметта на поколенията.

Правени са ред предположения за изясняването на този загадъчен инцидент. Някои изследователи предполагат, че израилтяните са откраднали ковчега от храма на Дагон. Филистимляните са се спуснали да ги преследват и ги настигнали във Ветсамис. Там се стигнало до битка, в която загинали споменатият в Библията брой израилски бойци. Ковчегът обаче бил спасен и скрит в Кириатиарим. Тази теория обаче има една слаба страна. Защо в такъв случай, питаме, редакторите на Библията са представили падналите в защита на ковчега бойци като светотатственици, които Йехова наказал със смърт?

Съществува и друга хипотеза, която излиза от предпоставката, че ковчегът никога не е попадал в ръцете на филистимляните и че веднага след поражението при Афек е бил отнесен в Кирнатиарим. Според тази версия кървавото клане на жителите на Ветсамис било наказание от страна на другите израилски племена, понеже отказали да участвуват във войната срещу филистимляните. Оттук произхождат неблагосклонните бележки за тях в библейското изложение. Естествено няма начин да се установи колко истина има в тази хипотеза за вътрешна война, прави обаче впечатление странното държане на жителите на Ветсамис, които през периода на тежките борби с филистимляните най-спокойно прибирали пшеницата по нивите, сякаш войната в защита на независимостта и на ковчега не ги засягала.

Управлението след нещастния Илий било поето от възпитаника му Самуил. Това обаче не станало веднага след поражението при Афек. Едва след като изтекли много години на реформаторска мисия и на разпространяване чистия иеховизъм, Самуил успял да засили своето влияние до такава степен, че да стане фактически владетел на Израил. Заедно с това той възстановил теократическия строй, толкова много компрометиран от предшественика му.

Евреите причисляват Самуил към най-големите си пророци. Дори католическата църква го смята за светия и предтеча на Христос, Свети Йероним поддържа, че император Аркадий (378–408 г. н.е.) пренесъл праха му от Раматаим в Турция, откъдето на свой ред дъщеря му Пулхерия (405–453) го взела в Константинопол, та при религиозни тържества да го сложи в специално построен мавзолей.

Самуил несъмнено е съществувал наистина. Времето обаче е изплело около неговата личност толкова легенди, че редакторите на Библията в същност не са знаели вече точно кой е бил той и в какво се е състояла неговата дейност.

Може да се приеме, че целият комплекс от разкази за неговата майка, раждане, разговор с Йехова и предсказания относно дома на Илий представлява творба на народната фантазия.

В текста намираме редица взаимно изключващи се сведения, които затъмняват историческия образ и в значителна степен понизяват достоверността на изложението. Ще приведем тук един пример. В началото на разказа Самуил е славна в целия Израил личност. Но в девета глава вече той се явява като местен гадател, за когото Саул узнава едва от своя прислужник. Значи изтъкнатият и благочестив свещеник изведнъж е редуциран до ролята на местен пророк, който срещу малко възнаграждение дава съвети как да се намерят заблудилите се ослици.

Днес естествено не можем да стигнем до истината. Противоречието навярно е възникнало поради това, че редакторите на Библията са слели в една фабула две различни народни предания, без да се помъчат да ги координират логично.

Следователно на нас не ни остава нищо друго, освен да приемем за истина онова, което в съществената нишка на разказа притежава всички елементи на истина. Почти сигурно е, че Самуил е бил първосвещеник и съдия, че след смъртта на Илий и разрушаването на Силом е преместил резиденцията си в Раматаим, че е помазал Саул за цар, а после в резултат на конфликт за прерогативите на свещениците му противопоставил Давид като съперник за трона. Тези голи факти, които се намират в основите на изградения библейски разказ, изглеждат близки до истината — защото се свързват логично с известната ни от другаде картина на обществено-политически отношения в античния свят. Както излиза от изкопаните документи, свещениците или жреците са се мъчили да установят теократичен строй и в такива страни като Шумер, Асирия и Египет. Конфликтите, които са се явили на тази основа между светската власт и духовната йерархия, били често явление и в съгласие със закономерността на обществените процеси. Благодарение на своя морален престиж, както вече знаем, Самуил успял да установи теократичния строй в Израил. И той като Илий е полагал усилия първосвещеническото достойнство и съдийската служба да станат наследствени в неговото семейство.

Библията твърди, че тези планове били осуетени от негодните му и подкупни синове. Очевидно това обяснение е силно опростено и има характер по-скоро на нравствено поучение, защото причините за упадъка на теокрацията и за създаването на монархията трябва да се търсят значително по-дълбоко, а именно в тогавашните политически и обществени условия.

Знаем, че още в епохата на съдиите в Израил са се появили монархически течения. Още тогава съществувала силна партия, която искала да обяви съдията Гедеон за цар. Ако той отказал формалното приемане на короната, това се дължи главно на обстоятелството, че се е съобразявал и със силната опозиция, при все че фактически е притежавал царска власт и привилегии. Колко многобройни са били тогава още противниците на монархията, свидетелствува трагичната съдба на Авимелех, съборен от народното въстание в град Сихем.

След поражението при Афек, както и през владичеството на Самуил, Израил се огънал под филистимското робство. И тогава се е засилвало убеждението, че само предводител с изключителни военни способности може да освободи народа от робство, предводител, който по примера на съседните царе би седнал на царски трон. С една дума, панацеята на всички нещастия била виждана в обединението на племената в една обща държава под властта на силен монарх. Този трезв политически реализъм печелел все по-широки кръгове от привърженици, колкото по-силно става убеждението, че първосвещеникът със своите жертвоприношения, молитви и призиви към разкаяние в действителност е безсилен да се справи с горната задача.

За тия настроения са станали причина също и тогавашните класови отношения. След превземането на Ханаан много израилтяни се заселили в градовете. По този начин се създал слой от богати търговци, земевладелци, чиновници, военни ръководители и наследствени племенни първенци. Такъв богаташ, който имал три хиляди овце и хиляда кози, бил например онзи Навал, с когото Давид имал разправия за доставка на провизии. От друга страна, мизерията на широките народни маси, лишени от имота и земята си за данъци и дългове, се засилвала. Новият привилегирован слой е чувствувал нужда да укрепи своето положение на притежател срещу натиска на онеправданите си съотечественици, а такава защита могла да се очаква само от монархическия строй. Нека си припомним, че Авимелех поел властта благодарение на подкрепата на висшите слоеве на град Сихем и че го съборил народен бунт.

Едновременно с изострянето на класовите противоречия се засилвала и абсолютната власт на царя, докато накрая се превърнала в деспотизъм от източен тип. Саул бил патриархален цар, цар-селянин, който запазил простотата на обичаите и в свободни моменти лично се занимавал с отглеждане на добитък. Давид вече има многоброен двор и харем, а с поданиците си започва да своеволничи. Соломон най-сетне въвежда отношения, които напомнят системата на робството в Египет през епохата на строежа на големите пирамиди, откарва десетки хиляди поданици на робски труд в сечищата по ливанските планини, в трансйорданските каменни кариери и по строителните площадки в Йерусалим.

Още през времето на Самуил имотната класа придобила толкова голямо политическо влияние, че въпреки опозицията могла да прокара избора на цар. Ходът на изборните съвещания в Масисра и Галгал трябва да е бил много бурен, щом Библията отбелязва, че Саул не търсел да си отмъщава на хората, които викали и гласували срещу него.

Поради разбираеми причини Самуил също е бил противник на монархията. Искането за цар приел като лична обида и поражение. Защото той разчитал, че религиозната и светската власт ще преминава от баща на син в неговото семейство. И с огорчение питал представителите на племената с какво се е провинил, та го отстраняват от власт. Той рисувал с най-черни краски опасността, която ги заплашва от страна на самовластния цар, а когато това не дало никакъв резултат, заплашил ги, че като отхвърлят теократичното управление на първосвещеника, отхвърлят с това и самия Йехова.

Когато накрай бил принуден да отстъпи пред техните искания, той съвсем нямал намерение да се откаже от фактическата власт, а насочил работата по такъв начин, че бъдещият цар станал в ръцете му безсилно оръдие. Затова неговият избор паднал върху младо момче, което произхождало от най-малкото израилско племе и от семейство без никакво влияние. Самуил основал школа за пророци и, както може да се заключи от библейския текст, той обработвал в тази школа своя кандидат според своята воля, като му втълпявал послушание към първосвещеника, вярност към иеховизма и Мойсеевия закон.

Както знаем, той направил сметките си съвсем без кръчмаря. Стеснителният младеж се превърнал в знаменит пълководец и енергичен владетел, който бързо станал самостоятелен в решенията си. По този повод се създали остри спорове във връзка с компетентността и първосвещеникът наглед се оттеглил от обществения живот, но тайно започнал жестока борба срещу разбунтувалия се възпитаник. Като се стремял към неговото детрониране, той помазал при най-голяма тайна Давид за цар. Конфликтът се превърнал в открита борба, когато Саул заповядал да бъдат избити свещениците от светилището в Номва, които помогнали на Давид. Следователно тук имаме много често срещания в историята типичен конфликт между светската власт и духовната йерархия.

За по-добра обрисовка на фона трябва да се заемем и с онази особена институция, която наричаме „школа за пророци“. Това са били корпорации от религиозни мистици, които се появяват в Израил за пръв път около 1000 години преди нашата ера. Те се съсредоточавали предимно в съседство с важните религиозни светилища като Гива, Ветил, Раматаим, а по-късно и в Самария.

Религиозни мистици са били Самуил, Саул и Давид. Когато Саул се връщал от Раматаим в къщи, при Гива срещнал група пророци и омаян от техните екстатично-френетични действия, присъединил се към техните танци и песни. Втори път изпаднал в такова състояние на екзалтация при вестта за обсадата на град Иавис. В пристъпа на силна възбуда той съсякъл двата вола, с които орял. За трети път това състояние му се случило в Раматаим, когато пристигнал там, преследвайки Давид. Насреща му излязъл Самуил начело на пророците си, хипнотизирал го с танците, песните и възгласите и го грабнал във вира на своето оргийно хоро.

В I книга на царствата (10, 5) четем: „… И когато влезеш там в града, ще срещнеш лик пророци, които слизат от хълма, и пред тях псалтир и тимпан, пищялка и гусла, и те пророчествуват.“

Тази необикновено внушителна сцена доказва, че по страната се влачели роища от религиозни фанатици и мистици, които извънредно много напомнят дервишите на исляма. Тези израилски пророци се обличали с конопени дрехи, носели специални колажи и като дервишите живеели от просия. Техните религиозни практики са се състояли не само в песни, танци и предсказания, но и в самобичуване и нараняване на телата с разни оръдия за изтезание.

По еврейски те се наричали „наби“[2].

Фактът, че те относително толкова късно се явяват на сцената на израилския религиозен живот, има своето значение. Това е безсъмнено доказателство, че този колективен оргийно-екстатичен профетизъм не е бил родно еврейско явление. Неговият произход е все още открит проблем. Доминира обаче мнението, че израилтяните са го заели от ханаанците заедно с култа на Ваал, Астарта и другите финикийски богове.

Предполага се, че първоначалното отечество на профетизма е била Фригия в Мала Азия, откъдето той се е прехвърлил във Финикия и Ханаан. В III книга на царствата (18–19) четем, че царица Иезавел имала на своя издръжка 450 финикийски пророци. Налага се впрочем да отбележим, че профетизмът от подобен тип не е бил чужд и на други народи.

Ще припомним тук само оргийните мистерии в чест на Аполон и Дионис. Херодот пише за вдъхновени мъже, които обикаляли Гърция и пророчествували в хекзаметър.

Понякога набизмът в Израил придобивал извънредно странни форми. Пророк Осий (VII век пр.н.е.), когато искал да изтъкне на иудеите, че с идолопоклонството си извършвали тежкия грях на прелюбодеянието, живял три годили с лека жена и с чужда съпруга. Исай (VIII век пр.н.е.) ходил из града гол, за да предупреди жителите на Йерусалим, че Йехова по подобен начин ще оголи грешния им град от целия му имот.

Скитащите тълпи от пророци в продължение на няколко века били обикновено явление в Ханаан. Израилтяните се отнасяли към тях със суеверно уважение, ползували се от предсказанията им и не им отказвали милостиня. С течение на времето обаче в редовете на тези свети мъже започнали да проникват по най-различен вид шарлатани, наричани в Библията „фалшиви пророци“. По тяхна вина народът започнал да чувствува антипатия към пророческата професия и дори проявявал презрение към нея. Това се вижда между другото в двата въпроса, които си задавали жителите на Гива: „Нима и Саул е между пророците?“, както и „А кой е негов баща?“ Когато Давид пристъпва с танцова стъпка пред ковчега на завета, съпругата му Мелхола казала с презрение, че смята постъпката му недостойна за един цар. Мъдрецът и учителят на народа Амос решително отричал, че е „пророк“.

Под влияние на учението на пророците, както и на политическите сътресения и страдания евреите постепенно задълбочавали своята религия, докато накрая след вавилонското робство я издигали в чист, етичен монотеизъм.

Тази еволюция естествено е трябвало да доведе до изчезването на примитивните форми на колективния профетизъм. Пророците от висок порядък, чиито произведения са се запазили в Библията, не са имали нищо общо с влачещите се из страната предсказатели. Те обаче не са се явили на сцената на израилската история като „deus ex machina“, а са представлявали несъмнено краен продукт на многовековната традиция на колективно религиозно гадателство, следователно до известна степен произхождали от него.

Трагичната история на Саул знаем изключително от Библията и в същност не сме в състояние да кажем доколко тя е истинска. Затова намирането дори на най-скромно веществено доказателство, което би потвърдило до известна степен библейското изложение, представлява голямо, вълнуващо събитие. Такава именно случка е станала през 1922 г., когато американският археолог и ориенталист Олбрайт открил в Тел ел-Фул, на пет км от Йерусалим развалините на Гива, столицата на Саул. Разкопките показали, че Гива била мощна планинска крепост, проста и сурова по конструкция, но безкрайно трудна за превземане. Отбранявали я ъглови кули и два пояса стени от дялани каменни блокове, между които се намирали тайни проходи и помещения за запазване на провизии. В развалините били намерени безкрайно много върхове на пики от бронз и каменни късове за прашките. Въз основа на разни находки е установено, че развалините произхождат от втората половина на XI век пр.н.е. или от периода на владичеството на първия израилски цар. В тая крепост са се разигравали драматичните сцени между Саул, Давид и Ионатан. Когато заставали върху стените, те обгръщали с поглед същия този див планински пейзаж, който виждат днес арабските пастири и членовете на археологическата експедиция.

Открити са също и развалините на Бет-Сан, където филистимляните поругали тялото на Саул. Според Библията те сложили главата на нещастния цар в светилището на Дагон, оръжието и ризницата в светилищата на Астарта, а трупа окачили на градската стена. Развалините се издигали на повече от 23 м височина и имали осемнадесет културни слоеве. Най-ниският слой произхожда от четвъртото хилядолетие преди нашата ера, от което излиза, че Бет-Сан бил един от най-старите градове на Ханаан.

За нас обаче най-интересно е това, че в културния пласт, който се отнася до времето на Саул, са изкопани развалини на двете разположени едно до друго светилища на Дагон и Астарта, за които говори Библията.

Остатъците от стените на тези светилища са били свидетели на последния акт от филистимско-израилския конфликт, който свършил с унищожението на храбрия монарх и тримата му синове. При тия разкопки археолозите открили една историческа подробност, която е напълно премълчана от разказвачите на Библията. Дебелият слой пепел, опушените камъни и изпотрошените идолчета неопровержимо доказват, че филистимският град е станал жертва на бурно нашествие и пожар. Това ни дава възможност да предполагаме с голяма вероятност, че Давид е разрушил Бет-Сан като наказание за поругаването на трупа на своя предшественик на трона.

Както вече констатирахме на няколко пъти при разглеждането на други откъси от Библията, разказът на Давид е сбор от народни предания, които от векове са се разпространявали из Израил. Редакторите са ги включили в своя разказ, без да забележат или без да ги е грижа, че често пъти те си противоречат едно на друго.

Струва си да се приведат тука няколко примера, за да се посочи с какви трудности имат работа изследователите на Библията при установяването на историческата истина.

Ако си зададем въпрос, по какъв начин Давид се е намерил в двора на цар Саул, ще се намерим в трудност. Защото се оказва, че Библията ни дава две съвсем различни версии. От шестнадесета глава на Книга I на царствата узнаваме, че Давид бил доведен в двора като арфист и като арфист спечелил благоволението на царя. Седемнадесета глава обаче ни осведомява, че Давид обърнал върху себе си вниманието на Саул, когато победил Голиат. Победителят бил неизвестно пастирче и затова Саул заповядал да го доведат при него и попитал: „От кой род произхожда този младеж?“ Въпросът следователно се отнасял за младеж, когото Саул не познавал преди това.

Друг още по-интересен пример е убиването на Голиат. Популярната версия, която твърди, че Голиат бил убит при двубой от Давид, се основава на Книга I на царствата. Когато обаче четем Книга II на царствата, обзема ни удивление, защото се оказва, че Голиат бил убит не от Давид, а от някой си Елханан от Витлеем.

Изследователите на Библията са се мъчили много пъти да обяснят или да оправдаят някак тези различия. Техните доводи се основават предимно на несигурни умствени спекулации и не могат да претендират, че са доказани научни истини. Що се отнася обаче до Голиат, работата изглежда малко по-другояче. Защото е направено едно откритие, което насочило учените към неочаквана следа за обясняване на различието.

Навярно за много читатели на Библията ще бъде изненада фактът, че в същност ние не знаем как се е наричал наследникът на Саул на израилския трон. Защото Давид или както е в текстовете от Мари „давидум“, не е име, а титла или прозвище, която означава „предводител“ или „покровител“. Поради тази причина много изследователи на Библията са се изказали в полза на тезата, че Давид и Елханан са едно и също лице, което веднъж се явява под придаденото му прозвище, втори път под собственото си име.

При тези условия въпросът би станал ясен. Когато координираме двете различни версии и кажем, че Голиат е бил победен от витлеемското пастирче Елханан, наречено по-късно от благодарното население на Израил Давид, дразнещото противоречие би изчезнало, сякаш докоснато от чародейна пръчка.

Но дори ако приемем безусловно тази хипотеза, остават още ред други противоречия, които намаляват историческата стойност на библейския разказ. В нея навярно са смесени фактите с легендите, старите народни предания с по-къснешни прибавки, така че въпреки усилията на учените никога вече няма да стигнем до истината. Типичен пример е твърдението, че Давид отнесъл главата на Голиат в Йерусалим. Това е очевидно значително по-къснешна информационна добавка, понеже Давид е превзел Йерусалим едва петнадесетина години по-късно, когато вече бил цар на Израил.

Към легендите спада също така преданието, че Давид бил автор на повечето от псалмите, събрани в Библията. Псалмите несъмнено са оказали по-голямо влияние върху умовете на поколенията, отколкото другите книги на Стария завет. Защото това е религиозна лирика с безкрайна красота и богатство на настроенията, изразяваща цяла гама от чувства: от угнетеност, смирение и примирение до надежда, вяра, радостен възторг, благодарност, възхищение и възхвала на красотата на живота. Достойната простота на тези поеми, стегнатостта и суровата сериозност на техния стил и грабващата сърцето религиозна жар са причина, че те са станали източник на непрестанна инспирация за поети, художници и композитори. Струва си да припомним тук, че на полски език псалмите са били преведени от Ян Кохановски.[3]

Ръководната идея на тези религиозни химни е монотеизмът. Те са апотеоз на величието и всемогъществото на Йехова, който обгражда човечеството с любов и съумява да прости най-тежките му грехове, но също така бива неумолим в гнева си и в наказанията. Това е вече концепция за божество от висш порядък, божество, което диктува на човека етични принципи. Но космологията на тези поеми е също така примитивна, както през времето на Авраам. Йехова седи на трон на небето, ангели възвестяват неговата слава, земята е плоска и обкръжена от праокеан, страхотни чудовища на злото и хаоса воюват с творческите сили на порядъка. Някога в бъдещето Йехова ще възтържествува, а по негово поръчение на земята ще управляват князе от рода на Давид.

Названието псалми произхожда от гръцката дума „псалеин“ (подръпвам струни с пръстите). Названието „псалмос“ означава или струнен инструмент, вероятно от финикийски произход, или пък песен, която се пее при акомпанимента на такъв инструмент. Псалмите 6 и 11 започват с многозначителната бележка: „На осмострунно свирило.“ Несъмнено това означава, че трябва да бъдат съпровождани с акомпанимент на осем струни. Много обстоятелства говорят, че текстът е бил разпределен на отделни гласове и хорови партии. Поради това всяка поема представлява нещо като пята литания или антифони, представляващи неразлъчна съставна част от най-различни богослужебни обреди и церемонии.

Както вече отбелязахме, авторството на Давид трябва да причислим към легендите. В резултат на текстовия анализ се е установило безусловно, че повечето от псалмите не е могло да бъдат създадени преди вавилонския плен и че те са били включени в библейските книги едва през III век пр.н.е. Тяхното съдържание е отражение на религиозни представи и обществено-политически отношения, които съответствуват на последния следвавилонски период от еврейската история. Дори елегийното оплакване, което уж Давид бил създал по случай смъртта на Саул и Ионатан, произхожда от античния сборник от химни, наречен „Книга на праведника“.

Това обаче съвсем не означава, че Давид не е бил поет и музикант. Както вече констатирахме при друг случай, израилтяните са притежавали изключителна музикалност и в това отношение са били високо ценени от съседните народи. На фреската, открита в Бени Хасан, виждаме всред еврейските пастири музиканти с лири в ръка. От надписи в Египет и Месопотамия узнаваме, че Ханаан е изпращал в тия страни оркестри и трупи от танцьорки. Между тях дори имало трупи, съставени само от жени, които свирели на разни инструменти. Иудейският цар Езекия (721–693 пр.н.е.) в старанието си да спечели благосклонността на асирийския владетел Сенахирим му изпратил трупа от певци и певици, които навярно са му правили приятно свободното време в двореца.

В атмосфера на толкова богата музикална традиция не би било нещо необикновено, ако някои израилски царе са се оказали талантливи поети и композитори.

Увлекателната страна на археологията се състои в това, че много пъти по блестящ начин заменя в нещо научно сигурно някакво историческо предание, за което сме имали съмнения дали да го смятаме за легенда или за истина. Така именно е било с библейския разказ за превземането на Йерусалим. Благодарение на едно сензационно откритие днес ние сме съвсем сигурни, че Давид наистина е превзел крепостта на иевусейците и дори се ориентираме точно по какво чудо е успял да постигне това.

Нарочно казваме „чудо“, защото крепостта се издигала на върха на почти недостъпна скала и четиристотин години се е отбранявала победоносно срещу всички атаки и обсади. Библейският разказ за нейното превземане е лаконичен и неясен. Особено мътен е следният стих: „Защото Давид бе обещал него ден да възнагради оногова, който би победил иевусейците и достигне до водостоците на сградите…“ Знаехме, че Иоав превзел крепостта с някаква хитрост, дълго обаче не можеше да се установи в какво се е състояла тази хитрост. Основа за известно пред положение можеше да бъде изразът: „Достигне водостоците на сградите“. В еврейския текст водосточна сграда се нарича „синор“, което може да означава също така „тръба“ или „канал“. По този начин се е родило предположението, че Иоав се е промъкнал в крепостта през някакъв скрит канал и е изненадал защитниците на стените отзад, като е предизвикал в града бъркотия и паника.

Както често бива в историята на археологическите открития, загадката бе изяснена съвсем случайно. През 1867 г. английският офицер капитан Уорен направил посещение на Йерусалим и най-близката му околност. По този случай той се заинтересувал от извора, наричан днес „Аин Сити Мариам“ в долината Кедрон, понеже това е познатият от Библията извор под името Гихон. В развалините на ислямската джамия Уорен се натъкнал на яма, която водела навътре в земята. Като слизал по изсечените стъпала, стигнал до подземен резервоар с изворна вода. Въпреки мрака току над главата си забелязал кръгъл отвор, издълбан в скалната стена. Заинтригуван, той потърсил стълба и въже, за да се провре вътре. Това било издълбан в стената канал, който отначало вървял хоризонтално, а после изведнъж се извивал във вертикална посока. Уорен с голямо усилие се изкатерил горе, като се опирал с гръб и крака в срещуположните стени на комина. След тринадесет метра трудно катерене съзрял наклонен коридор с издялани стъпала, които водели към слабо осветена пещера. Оттам през тясна скална пролука излязъл навън и за свое удивление се намерил току зад някогашната градска стена.

Както показали изследванията, тунелът произхожда от края на второто хилядолетие преди нашата ера, следователно несъмнено бил онзи тайнствен „канал“, през който Иоав се промъкнал в града. Не е трудно да си представим развитието на това събитие. Той се промъкнал пръв през комина с въже, после е изтеглил един след друг своите другари. Когато всички войници се събрали в пещерата, атакували защитниците на стената от тила, а в това време Давид пристъпил към генерално нападение отвън.

Йерусалим бил един от най-силните бастиони на Ханаан, но имал и своя ахилесова пета: лишен бил от вода. В мирно време жителите слизали отгоре при извора Гихон, но при обсада нямали достъп до него. Затова те изкопали в скалата, върху която се издигал градът, тунел и стъпала. Спускали в тунела съд с въже, а някой, който се е намирал в долната пещера, го пълнел с вода от резервоара, в който се събирала изворната вода.

Разбира се, този проход бил пазен в най-голяма тайна. Ние не знаем как Иоав е узнал за него. Навярно е изтръгвал със сила сведението от плевниците или пък някой от израилските бойци е чул глухия шум от съда за водата, който се е удрял о скалата.

Разказът за първите двама израилски царе може да се причисли към шедьоврите на световната литература. Борбата на Саул със свещениците за защита на своя трон, мрачната ужасна сцена при врачката в Аендор, рухването на всичко, което Саул бил постигнал през живота си, и неговото самоубийство, след това бурният живот на Давид, неговата изпълнена с горчивини старост, тревожена от семейни бунтове и дворцови интриги — всички тези епизоди представляват истинска шекспировска трагедия.

Двамата царе са знаменити индивидуалисти, човешки в своите качества, недостатъци и престъпления, двамата имат своите заслуги и основания, двамата ни разтърсват със страстната сила на чувствата си. От наивните понякога библейски разкази се излъчват пластично нарисувани, живи и всестранни човешки характери. Каква съвършена психологическа скица е например описанието на постепенното духовно изродяване на Саул под влияние на тровещите го подозрения и завист.

Това, което ни учудва още, е реализмът, с който редакторите на Библията са нарисували тъмните, малко поучителни страни от характера на Давид, въпреки че като верен съюзник на духовниците той се радва на техните симпатии и е техен обожаван герой. Поради неопровержимите исторически документи, с които е трябвало да се съобразяват, тяхната едностранчивост се е оказала безсилна.

Защото в библейския текст се проявява недвусмислено отношението им към двамата царе; Саул, враг на свещениците, е представен като черен характер, въпреки че от начина му на живот мъчно можем да заключим, че той заслужава такова отношение. Давид обаче, любимец на духовниците, е възхваляван до небесата, а неговите престъпления и немного похвални постъпки са туширани или третирани с далеко отиваща снизходителност.

Това породи у нас мисълта да се заловим с един интересен опит. Ще импровизираме кратък апелационен процес, за да подложим на ревизия дадената от редакторите на Библията оценка. Страните в този фиктивен съдебен процес ще означим с буквите А и Б.

Издаването на окончателната присъда ще оставим на читателите.

А. Саул се е оказал неблагодарник към Самуил. На него той дължал всичко, своето възпитание и издигането си на трона. И въпреки това, щом получил властта, узурпирал правата на своя покровител, като принесъл в Галгал жертва на Йехова.

Б. За да принесе тази жертва, са го принудили обстоятелствата, които не търпели чакане, и бавността на Самуил. Филистимската войска стояла готова за атака, израилското население било изпаднало в паника. А какво направил Самуил? Накарал да го чакат цели седем дни. Когато най-сетне се явил в стана, докарал работата до остра свада с царя, въпреки че в този драматичен момент се е решавала съдбата на народа. Болезнено ревнив за първосвещеническите си прерогативи, той заявил, че ще детронира Саул, като в случая се прикривал с волята на Йехова. Царят го молил да не затруднява и без това тежкото положение, дори се унизил, та пред опасността да запази поне привидно съгласие. Затова питам: кой от двамата е бил по-голям патриот и държавник?

А. А какво да съдим за второто светотатство на Саул, за погазването на свещената клетва на херема, когато въпреки заповедта на Саул подарил живота на цар Агаг?

Б. Мисля, че това привидно „престъпление“ го издига като човек. Той бил суров воин и заради непослушание искал да накаже със смърт любимия си син Ионатан. Но по отношение на Агаг разкрива извънредно привлекателна черта от характера си: рицарство и великодушие. Колко много по-симпатичен в този случай е той в сравнение с първосвещеника, който собственоръчно съсякъл Агаг.

А. Кървавата баня на свещениците в Номва свидетелствува, че Саул е бил престъпник, който трябвало да бъде лишен от трона. Самуил основателно се е отказал от него и е помазал Давид за цар.

Б. Клането на свещениците е било резултат, а не причина на политическите интриги на първосвещеника. То е било самоотбрана, варварска наистина, но в известен смисъл оправдателна.

А. От Библията излиза, че Саул бил умопобъркан и психопат. Трябвало на всяка цена да бъде отстранен, за да не нанесе още по-лоши вреди на Израил. Неговата невъздържаност по отношение на Давид и Ионатан, неговото състояние на меланхолия и депресия, избухванията на завист и гняв — с една дума, целият му начин на държане го дисквалифицира като цар.

Б. Нека си припомним какво е било положението. Самуил разпалил вражеска агитация срещу Саул. Той пускал например слух, че Йехова отблъснал Саул от себе си и го заклеймил, че обезсилил неговото помазване за цар. Хората били суеверни и навярно огромни маси от израилтяните повярвали на първосвещеника. Саул чувствувал все по-болезнено враждебността и мразовитата пустота, която се създавала около неговата личност. Усамотението трябва да е влияело отрицателно върху неговия ум, но това не е било умопобъркване. Борбата с могъщото духовенство не била лесна, била борба безогледна. Когато се замислим, ние по-скоро се удивляваме, че Саул е съумял да запази такава умереност.

А. Хубава умереност — ами тези невменяеми нападения върху Давид и Ионатан!

Б. Това не е бил безумен рефлекс. Ние помним, че когато Давид се е явявал в двора като арфист, той вече е бил помазан за цар, следователно още тогава той и Самуил са били заговорници, които подготвяли преврат. Ние не можем да си представим, че Саул не е почувствувал какво виси във въздуха. Доказателство е, ако щем, дори укорът му към Ионатан, че подценява Давид като съперник за трона. Следователно, когато се е опитал да прониже Давид с копие, той се е ръководел от напълно обосновани причини, а не от въображенията на един безумец.

А. Може би разказвачите на Библията са виновни за известна пристрастна прекаленост, не може обаче да се отрече, че Давид е бил по-голям и по-заслужил цар на Израил. Защото той, а не Саул е издигнал държавата от нейното безсилие и я преобразил в голяма, обединена сила.

Б. Правилно. Но в този момент не става дума за това. Въпросът е за несправедливата морална оценка на двамата царе, която ни дразни в Библията. В първата книга Паралипоменон (10, 13) четем: „И така умря Саул заради своите беззакония. Ето как свещениците дори няколкостотин години по-късно си отмъщават на нещастния цар, който посмял да ограничи тяхната власт. Защото къде са тези «беззакония»?“ Дори свещениците не могат да ги посочат, при все че с готовност биха направили това. От библейския текст може да се извади само едно заключение. Саул е бил храбър и способен предводител, който през живота се е запазил простота, и умереност, не се е ограждал с блясък, живеел в своята скромна крепост в Гива, не си създал харем, както Давид, а навярно е имал само една жена и изобщо е бил изключително благороден и чист човек. Единственото негово престъпление било това, че защищавал царската власт срещу теократичните претенции на свещениците. Неговата лоша репутация в мнението на следващите поколения живо напомня съдбата на Болеслав Смели, онзи светотатственик, който вдигнал меч срещу прелата на могъщата католическа църква.[4]

А. Може би компилаторите на Библията са окарикатурили портрета на Саул, но що се отнася до Давид, че сигурно не могат да бъдат обвинени в такова нещо. Давид наистина е бил велик, великолепен вожд и монарх, строител на силна държава, гордост на Израил.

Б. Това е вярно, но и тук отново ще трябва да помислим дали редакторите-свещеници са запазили обективност при моралната оценка на неговата личност. За съжаление, не. Нас по-скоро ни учудва тяхната морална слепота по тези въпроси. За да докажем това, достатъчно е да посочим само някои моменти от характера и дейността на Давид. За по-голяма прегледност ще ги обхванем в няколко пункта.

1. Младостта. В полза на Давид говори рядкото в живота приятелство с Ионатан и привързаността на другарите му по оръжие към него. Следователно можем да заключим, че той е бил човек с лични качества и чар. Но освен това се отличавал и с липса на скрупули, когато е ставало въпрос за политически цели. Дълги години той е стоял начело на банда от разбойници, която е тероризирала беззащитното население и изтръгвала редовен откуп от него. Когато станало нужда, не се поколебал дори да постъпи като наемник при филистимляните, най-страшните врагове на собствения му народ. Имал също така и някакви контакти с втория враг на Израил, моавския цар.

2. Как станал цар? До трона стигнал по трупове. Законен наследник на Саул бил синът му Иевостей, който освен това бил поддържан от десетте израилски племена, следователно от огромното мнозинство на народа. Давид му обявил война и го победил. Иевостей бил убит при тайнствени обстоятелства и човек не може да се освободи от подозрението, че косвено Давид има зина за неговата смърт. Явно престъпление било вече клането на седемте преки потомци на Саул. Оставянето на труповете за храна на дивите зверове свидетелствува за изключителната отмъстителност на Давид. Бунтовете на Авесалом и Савей са били в същност въстания на десетте северни племена. Тяхното мнение е намерило израз в укора на Семей към Давид: „Господ ти даде всичката кръв на Сауловия дом, защото ти взе царството след него и даде Господ царството в ръката на Авесалом, твоя син, но ето че твоята злоба те измъчва, защото ти си кървав човек.“ (Книга II на царствата 16, 8). Споменатите факти свидетелствуват, че Саул съвсем не е бил умопобъркан и че по-скоро с достойна за удивление далновидност е прозрял характера и намеренията на Давид.

3. Великодушието на Давид. Библията разказва как Давид на два пъти не се възползувал от благоприятните обстоятелства и не убил Саул. Мисля, че този му начин на постъпване свидетелствува не толкова за великодушието му, колкото за дипломатическата му хитрост. Бившият разбойнически главатар трябвало да се съобразява с мнението на десетте северни племена, които никога не биха му простили убийството на обичания от тях цар. А на какво е бил наистина способен Давид, свидстелствува аферата с Урий. Прелюбодеянието с жената на толкова верен военачалник и коварното му изпращане на сигурна смърт — това е изключително отвратителна постъпка. И човек трябва да се удивлява на мекотата в библейската версия, с която пророк Натан укорява позорната му постъпка. Тук имаме още едно доказателство колко пристрастно се отнасят редакторите на Библията към своето галено дете.

Давид намерил сили да бъде коварен дори на смъртното легло. Като се съобразявал с настроенията сред северните племена, той обещал на времето си неприкосновеност на Семей. Затова само не могъл да му отмъсти. Трудността обаче заобиколил по небивало лицемерен начин.

Преди да издъхне, той просто поръчал на Соломон да убие врага. Поръчал също така да бъде убит и Иоав, неговият заслужил военачалник, на когото дължал безкрайно много.

4. Давид на трона. Без оглед на това, по какъв начин Давид се е добрал до властта, не може да се отрече, че той е бил една от най-големите и най-заслужилите личности в историята на Израил. Като вожд, завоевател и основател на държавата правилно станал гордост на своя народ. Прави обаче впечатление колко бързо се е изродил в деспот от източен тип и изнежен сибарит. Неговият многоброен харем, дворцовата среда, изпълнена с корупция, интриги и скандали, както и своеволията на фаворитите и фаворитките, на които останал послушно оръдие — всичко това представлява потресна картина на постепенното психическо разлагане на знаменития някога вожд и държавник. Моралното тресавище в царския двор станало предмет на общо недоволство и навярно в значителна степен предизвикало бунтовете на Авесалом и Савей. Убийства, кръвосмесителни изнасилвания и котерийни борби за наследяването на трона — ето какво характеризира, края на живота на Давид.

А. Ако днес притежаваме всички тези подробности за неговия живот, това дължим именно на обективното и вярно изложение на редакторите на Библията. Къде е тогава тяхното пристрастие?

Б. Те не са могли да премълчат тия не особено похвални подробности, защото са били твърде добре известни от други документи и от преданието. Едностранчивостта на редакторите се изразява в това, че те представят Давид едва ли не като светец, или най-малкото като богобоязлив цар, който е действувал от името на Йехова. И това именно предизвиква; възраженията.

А. В края на краищата мъчно можем да изискваме от йеховистите да не проявяват симпатия към човека, който е бил верен почитател на Йехова и покровител на неговите свещеници.

Б. Но дали наистина Давид е бил толкова верен почитател на Йехова, както го представя Библията, и дали наистина е бил послушно оръдие на духовниците?

Твърдението, че Давид бил верен йеховист, буди известни съмнения. Защото откъде тогава се е взела в къщата му онази кукла, която Мелхола облякла с дрехите на мъжа си и я сложила в леглото? Ами че това е нашият добре познат идол на домашното божество, онзи „терафим“, предмет на идолопоклоннически култ, забранен и преследван от йеховистите.

Що се отнася до отношението на Давид към свещениците, ние имаме основание да смятаме, че той е подкрепял духовенството по чисто политически съображения. Като човек, който произхожда от Иудея и е узурпатор, отстранил от власт законната династия на северния род на Саул, той не се е радвал на особена подкрепа от повечето северни израилски племена. До каква степен се е чувствувал несигурно на трона, ни говори фактът, че личната му стража се е състояла от наемници-чужденци, предимно филистимляни.

Давид с всичките си сили се стараел да спечели благосклонността на северните си противници. С това се обяснява обявеният от него траур при вестта за смъртта на Саул, тържественото погребение, което му е устроил и бързото отстъпване, когато забелязал, че поради демонстрацията на отчаяната Рицпа оскверняването на обесените потомци на Саул предизвикало всеобщо възмущение.

Както свидетелствуват обаче размириците, предизвикани от Авесалом и Савей, тия му усилия не дали никакъв резултат. Затова с още по-голяма готовност се свързал с духовниците, които благодарение на широко разклоненото си влияние станали необходима подпора на неговото владичество.

Естествено съюзът с духовенството се основавал на редица компромиси, понякога много особени, като например компромиса по въпроса за първосвещеническото достойнство. Законен първосвещеник със седалище в Гаваон, северен Ханаан, бил Садок. Като цар на Иудея Давид провъзгласил за първосвещеник своя довереник и приятел Авиатар. След обединението на двете части на страната под негова власт се появил щекотливият въпрос, кой от двамата първосвещеници трябва да запази това високо достойнство. Давид не се съгласил да отстрани Авиатар, защото не искал да загуби доверения си сътрудник. Садок също не е могъл да бъде снет, понеже това би предизвикало вълнение сред северните племена. Поради това за пръв и последен път в историята на Израил било решено, че двамата първосвещеници ще управляват едновременно. Това ненормално положение на работите променил едва Соломон, който изпратил Авиатар в изгнание, защото подкрепил кандидатурата на Адония за цар. Оттогава първосвещеническият сан бил винаги поверяван на потомци от рода на Садок. От него по-късно произлязла партията на садукеите, които в продължение на векове имали монопол върху първосвещеническото достойнство и всички други по-важни служби в Йерусалимския храм.

Понякога в Библията срещаме някакво лаконично споменаване, което хвърля като прожектор ярка светлина върху известен проблем. Ще приведем тук пример, свързан с Давид. Знаем, че той имал намерение да построи в Йерусалим храм. Тогава пророк Натан му заявил, че Йехова свикнал да пребивава в шатра и не желае зидан дом. И ето че богобоязливият Давид, както внушава Библията, послушно се отказал от намерението си, въпреки че бил струпал вече благородни метали и дървен материал за строеж. Когато обаче четем пета глава от Книга III на царете (стих 3), ние търкаме очи от изумление. Защото в писмото си до финикийския цар Хирам Соломон обяснява защо баща му не е построил храма. Според него на Давид попречили непрестанните войни, които водел. С това въпросът става ясен. Давид и в тоя случай се е ръководел преди всичко от политически съображения, а не от послушание към пророка. Струва си да добавим, че, както свидетелствува неговата защита на шатрата-храм, Натан е бил изразител на мнението на влиятелната партия от религиозни пуристи, които бранели старите пастирски обичаи от епохата на Мойсей и били противници на урбанизацията на обществото.

Давид бил суров, безогледен владетел, но същевременно и знаменит държавник и далновиден дипломат, който умеел да си служи с религиозните институции и настроения за осъществяване на политическите си цели. Неговите заслуги за величието на Израил са безспорни и не може да се учудваме, че следващите поколения са го идеализирали. Когато някой е могъл да докаже, че произхожда от Давидовия род, това било голяма чест и давало привилегии.

Този факт обяснява защо евангелистите са обосновавали историческата мисия на скромния учител от Назарет и с това, че бил потомък на най-големия израилски цар.

Соломон бил първият монарх, който получил короната поради привилегията, която му давал произходът. Все пак той стъпил на трона при атмосфера на скандал и котерийни борби. Ако неговата майка Вирсавия, амбициозна и практична жена, не се била съюзила с партията на Натан и не овладяла стареещия вече Давид, Соломон навярно би останал като един от многобройните анонимни царски синове, за които не знаем нищо сигурно.

Несъмнено по-големи права върху трона имал Адония, четвъртият син на Давид, подкрепян от свещеника Авиатар и върховния вожд Иоав. Соломон помилвал Авиатар, но заповядал да убият Иоав и Адония, като дори не се е спрял да оскверни храма. В известен смисъл можем да го разберем. В желанието си да осигури своето владичество той е трябвало да се освободи от опасния конкурент и да уплаши неговите съюзници.

Такова ненормално положение е съществувало по онова време не само в Израил. Огромните хареми в дворците на източните деспоти, многобройното мъжко потомство и липсата на каквито и да било правни или обичаеви норми по въпроса за престолонаследието са ставали причина за насилствено отстраняване на претендентите като неизбежна необходимост. Този мрачен обичай бил твърде често прилаган между другото и в двора на византийските императори, където станал почти легален държавен акт, съпровождащ коронацията.

Соломон бил миролюбив цар. От баща си той наследил голяма и силна държава. Царувал четиридесет години — от 972 до 932 пр.н.е. През това време той не водил нито една по-значителна война. Не се разправил дори с арамееца Разон, който изгонил от Дамаск израилския гарнизон и се обявил за цар. Наистина по онова време това представлявало инцидент от второстепенно значение, но грешката на Соломон се състояла в това, че той не предвидил, че новата арамейска държавица в подножието на Антиливан ще стане някога в бъдеще страшна опасност за Израил.

Неговата епохална заслуга се свежда към това, че преобразил бедната земеделска страна, която още живеела при патриархални условия, в единна административна държава, стопански жива, силна милитарно и с голям престиж на международната арена. Соломон бил просто енергичен администратор, реформатор, дипломат, строител и търговец. През неговото владичество Израил блеснал с великолепието на своята столица и с небивалата пищност на царския двор. За неговото величие свидетелствува ако ще би фактът, че гордият фараон му дал дъщеря си за жена, следователно го поставил наравно с могъщите азиатски царе. Доказателство за мощта и значението на Соломон били неговият чудовищно многоброен харем, необикновеният блясък, с който се обграждал, най-сетне небивалото своеволно отношение към поданиците, които третирал като роби.

Въпреки всички тези недостатъци и пороци все пак не може да не се признаят положителните страни на неговото царствуване. Преди всичко той изградил Йерусалим като великолепен град и направил от него истинска столица на държавата. Издигнатият от Соломон храм станал единственият център и консолидиращ символ на еврейската религия. Особено далновидни са били старанията за засилване отбранителната мощ на страната. Ще споменем тук изграждането на системата от укрепени градове и отбранителни пунктове, както и основната реорганизация на армията при използуване на бойните колесници като главно ударно оръжие.

Той се стараел също така с помощта на доведени от Финикия специалисти да възкреси несъществуващите вече в Израил занаятчийство и морска търговия. Чиновническата йерархия, създадена по финикийски, сирийски и египетски образци, му осигурила правилно действие на държавната администрация. Соломон бил също така несравним майстор в дипломацията. Към неговите най-големи постижения в тази област спада получаването на ръката на фараоновата дъщеря и сътрудничеството с цар Хирам, без което не би могъл да осъществи намеренията си.

Благодарение на оживената търговия и занаятчийство при Соломон Израил минавал за страна с голямо благоденствие. Библията твърди, че „такова изобилие на сребро имаше в Йерусалим, както и камък; а кедри… толкова много, колкото сикоморите, които растат по полята“. Разбира се, това твърдение трябва да се причисли към ония пресилени стилистични образи, които са обичани от източната фантазия. Ние обаче притежаваме известни данни, които говорят донякъде за неговата достоверност. Годишните доходи на Соломон от търговията, от данъците на арабските васали и вътрешните данъци достигнали 666 таланта (около 22 825 кг злато), без да се смятат доставките в натура, смъквани от израилското население.

За разцвета на земеделието в Ханаан свидетелствува това, че Соломон е доставил на Хирам 20 000 кора пшеница и 20 000 мери дървено масло. Разбира се, това не е минало без тежка експлоатация на земеделците, но така или иначе такава грамадна комулация на земеделски продукти е била възможна само при добри стопански условия.

Археологическите разкопки ни откриха много елементи от тогавашния всекидневен живот, между другото доста високия жизнен стандарт. Правят впечатление множеството находки във формата на скъпоценни съдове от алабастър и слонова кост за пазене на разни козметични масла и кремове, благовония и бои, на флакончета с различна форма, пръчици и пинсети, както и огледалца, щипки, и фиби за коса, които говорят, че тогавашните израилтянки са се грижили за външния си изглед. При това те са употребявали разни парфюми, червила и кремове, миро, алое, балсамово масло, къна, смляна кипарисова кора, червила за боядисване на ноктите и лазурит за боядисване на клепачите. Повечето от тези козметични средства са били внасяни, което изисквало широко разпространено благоденствие в страната.

Освен това археолозите потвърдиха бързия процес на урбанизацията, срещу който консервативните йеховисти са се борили толкова разпалено още през времето на Давид. Земеделието продължавало да бъде основното средство за съществуване, но земевладелците живеели предимно в градовете. Понеже всички ханаански градове били оградени със защитни стени, те са били пренаселени. Къщите, (предимно едноетажни, били издигани върху всяко свободно късче земя, улиците били тесни и задънени, пълни със задух и блъсканица.

Най-важната част от израилската къща била голямата стая в партера. Там жените готвели храна и печели хляб, а семейството се събирало да се храни. Общо взето, мебели не били ползувани. Дори заможните хора се хранели и спели на рогозки, постлани върху каменен под или отъпкана пръст. Към стаите и другите помещения на горния етаж водели каменни стълбища или просто дървена стълба. Лятно време жителите прекарвали нощите на покривите, където духал хладен ветрец и давал възможност да се отдъхне след жегата през целия ден.

Израилските гозби, подправени с лук, чесън или праз, били прости и хранителни. Основната храна представлявала пържена и варена пшеница, разни видове булгури, както и леща, краставици, фасул, плодове и мед. Месо ядели само на държавни, религиозни и семейни празници. Всекидневното питие било овчето и козето мляко, а вино било консумирано с голяма умереност.

От какви източници черпел Соломон своите богатства? Дълго време между учените съществувала тенденцията да причислят библейските разкази към легендите или най-малко към категорията на ония народни предания, които се отличават с наивно преувеличаване на нещата. Библейските текстове по този въпрос се стрували на изследователите твърде фантастични и неясни при предаване на подробностите.

В Третата книга на царствата четем:

„Коне пък докарваха за цар Соломон от Египет и от Кува. Царски търговци ги купуваха от Кува с пари. Купена и докарана от Египет, една колесница струваше 600 сикли сребро, а кон — 150. По същия начин те със свои ръце доставяха всичко това на хетейските и арамейските царе.“

Приведеният текст споменава само това, че цар Соломон купувал само коне и колесници, без да казва обаче, че той ги и продавал. Благодарение на археологическите разкопки обаче днес вече знаем със сигурност, че той се занимавал и с посредничество в търговията между Египет и Азия. С две думи, бил търговец на коне и колесници.

През 1925 г. една американска археоложка експедиция открила в историческата долина Изреел развалините на град Мегидо. Той имал голямо стратегическо значение, защото стоял на стража при северния изход на долината и край търговския път между Азия и Египет, който минавал през нея. Давид и Соломон превърнали Мегидо в силна крепост, но както свидетелствуват културните напластявания, този град е съществувал още в трето хилядолетие преди нашата ера.

В този именно Мегидо се е разкрила тайната на Соломон. Защото в тамошните развалини били открити построени от него конюшни за 450 коня. Около тях се простирал широк двор, в който вероятно конете са били обучавани и поени, а възможно е дори и там да са ставали пазари на коне. Самият размер и местоположението на тези конюшни при главен търговски път свидетелствуват, че Мегидо е представлявал главна база за търговия с коне между Азия и Египет. Соломон е купувал коне във Финикия и вероятно ги е продавал в Египет, откъдето пък докарвал познати по своето качество колесници и ги продавал на месопотамските пазари.

Както се знае от Библията, с помощта на финикийски специалисти и моряци Соломон построил търговска флота, която стояла в пристанището Ецион-Гевер в Акабския залив я всеки три години заминавала за страната Офир, откъдето докарвала екзотични стоки и злато. Изследователите на Библията са се вълнували от два въпроса: 1. Къде се е намирала тази тайнствена страна Офир. 2. Какво е отнасяла там тази флота, щом Ханаан е бил земеделска страна. Идентификацията на този загадъчен край все още е предмет на спорове и предположения. Споменават се между другото Индия, Арабия и Мадагаскар. Известният американски ориенталист Олбрайт е стигнал до убеждението, че в случая става въпрос за Сомалия. Други учени обръщат внимание на фреските в един от храмовете в Тива. Там се вижда фигура на тъмнокожа царица от страната Пунт. Текстът отдолу съобщава, че египетските кораби докарвали от тази страна злато, сребро, мирта, абаносово и сандалово дърво, пантерови кожи, живи маймунки и негри-роби. Поради това се явило предположението, че Пунт е библейският Офир.

Отговор на втория въпрос не се даде от археологията. През 1937 г. археологът Нелсон Глюк се натъкнал в пустинната долина Вали ел-Араба на издълбана в скала галерия от медна мина. Развалините от каменни бараки за миньорите и защитната стена, която е трябвало да ги пази от нашествието на пустинни разбойници, го уверили, че открил мината на Соломона.

Близо до носа в Акабския залив, където още преди това са били извадени изпод пясъците остатъците от пристанището Ецион-Гевер, Глюк направил още по-важно откритие. Върху просторна плоскост, оградена от всички страни със защитна стена, се намирал значителен брой пещи за топене на медната руда. Пещите имали комин с отвор към север, откъдето непрестанно духали морски ветрове. По този остроумен начин без особени усилия се постигала необходимата за топенето на метала температура.

Благодарение на това откритие узнахме, че Соломон е бил опитен търговец на коне и производител на мед. По всичко изглежда, че той придобил монопол върху медните артикули, което му позволило да диктува цените и да прибира споменатите в Библията големи доходи в злато.

Славата за неговите богатства, блестящ двор и мъдрост се разнесла далеко по тогавашния свят. В Йерусалим отвсякъде пристигали пратеничества, за да се стараят да сключат договори за приятелство и дружба и за търговска размяна. Жителите на столицата почти всеки ден се дивели на пристигането на екзотични гости, които докарвали големи дарове за царя. Те навярно са се гордеели, че Йерусалим е станал толкова важен международен център за търговия и дипломация.

Един ден гръмнала вест, че се приближава керванът на царицата от далечната Сава в Арабия. Хората излезли по улиците и с ентусиазирани възгласи приветствували владетелката, която седяла във великолепна лектика върху клатещата се гърбица на камила. Придружавали я рояк дворцови дами, сановници и роби, а шествието се приключвало с дълъг керван от камили, които носели чудни дарове за Соломон.

Коя е била тази легендарна царица, героиня на един от най-завладяващите библейски разкази? Дълго се е смятало, че това е всеобщо познатата царица Сава. Но благодарение на търсенията на пътешественици и археолози се установи, че Сава е името на страната, в която тя е царувала. Днес вече тайната е разкрита и си струва да разкажем накратко как е станало това, защото то е наистина фрапираща история.

Още през деветнадесети век Южна Арабия, страната на ароматичните корени и благоуханията, наричана от римляните „щастлива Арабия“ („Арабия феликс“), била затворена за европейците. „Неверните псета“, които биха се осмелили да докоснат с крак страната на Мохамед, били заплашени със смърт. И все пак се намерили хора, за които жаждата за знания и приключения надмогвала страха от смъртта. Французинът И. Халеви и австриецът д-р Е. Глазер се преоблекли в арабски дрехи и тръгнали към забранената земя. След многобройни приключения и трудности в пустинята, попаднали на развалините на огромен град, който, както се оказало по-късно, се наричал Мериб. Между грамадните купища от развалини намерили и тайнствени надписи, които докарали в Европа. Това сензационно откритие предизвикало в научните среди огромно раздвижване. Арабските търговци, винаги енергични и чувствителни към конюнктурата, започнали оживена търговия с текстове от Мериб. По този начин в научните лаборатории били събрани няколко хиляди каменни късове с писмен текст, който, както се установи, се основава на азбучната система, произхождаща от Палестина. Между фрагментните сведения за богове, племена и градове били прочетени имената на четири южноарабски държави: Минея, Хадрамаут, Катабан и Сава.

Държавата Сава се споменава освен това и в асирийски документи от VIII век пр.н.е. От тях излиза, че Месопотамия е поддържала оживени търговски връзки с тоя край, като си е доставяла оттам главно подправки и благовонни. Владетелите на Сава носели титлата мукариб, което значи „княз-жрец“. Тяхната резиденция била столицата Мериб, чиито развалини, както споменахме, бяха открити на южния нос на Арабския полуостров (в днешен Йемен). Местоположението на града било великолепно, защото той се издигал сред планини, на две хиляди метра над Червеното море.

Между безбройните колони и стени с великолепието си се отличавал старият легендарен храм Нахарам Билкис, който се намирал близо до Мериб. Това било овална сграда с прекрасен портал, към която водели каменни стъпала, покрити с бронз. Многобройните колони и пиластри, както и фонтаните в широкия двор дават пълна представа за някогашното великолепие на храма. От надписите узнаваме, че той бил издигнат в чест на арабския бог Илумкух.

След подробни проучвания източникът на благоденствието на царството на Сава бил открит. Огромна, висока двадесет метра дига е затваряла реката Адханат, откъдето започнала широко разклонена система от напоителни канали. Благодарение на напояването на земята Сава станала необикновено плодородна страна. Жителите й се занимавали главно с отглеждането на разни растения, чиито корени се използуват за подправки и които били изнасяни в съседните страни. Това положение на работите продължило до 542 г. от нашата ера, когато вследствие на военни нашествия и бури дигата се сринала и някогашната цъфтяща градина била погълната от пясъците на пустинята.

Сега разбираме защо царица Сава е тръгнала да направи посещение на Соломон. Търговският път, наричан „път на благовонията“, по който жителите на Сава откарвали на камили стоката си в Египет, Сирия и Финикия, минавал покрай Червено море и пресичал област, която принадлежала на Израил. Следователно спокойното преминаване е зависело от добрата воля на Соломон. Поради това царицата на Сава дошла с чисто практически цели: искала с щедри дарове и с предложение за участие в печалбите да склони царя на Израил да сключат договор за приятелство.

Народната легенда обаче е затъмнила тази съществена цел с романтичен анекдот. Соломон, омаян от огнената красота на царицата, така се бил влюбил в нея, че тя му родила син. Абисинците и до ден-днешен твърдят, че от този потомък произхожда династията на негусите.

По този случай струва си да приведем още една легенда, свързана със Соломон. В съкровищницата на черквата на старата абисинска столица Аксум се намира уж ковчегът на завета. Откъде се е взел той там? Преданието казва, че Соломоновият син и савската царица го откраднали от храма на Соломон и оставили на негово място фалшификат.

И така автентичният ковчег на Мойсей според абисинците се намира в Аксум. Той представлява най-голямата светиня на Абисиния и никой жив няма право да го види. На празника Москал, който се чествува в края на дъждовния сезон, публично се излага само неговото копие.

В преданията на еврейските поколения Соломон е станал олицетворение на мъдростта. Няма защо да се чудим, че работите се развили така. През неговото владичество Израил е преживял период на най-голям блясък и политическо значение, единствения си период на силна държава, благоденствие и мир. Благодарение на Соломон миналото на евреите, белязано предимно с поражения и унижения, заблестяло с великолепие, което удовлетворява тяхната национална гордост. Нека си представим в нашето въображение библейската история без Соломон и тогава ще разберем психологическите мотиви на този апотеоз.

В паметта на поколенията се е запазил само блясъкът на неговото управление, а сенките били забравени. А тия сенки не са били малко. Трябва да се вгледаме отблизо в тях, за да си създадем истинска картина за тази епоха.

Ние узнахме какви грамадни доходи е имал Соломон от търговията и производството на мед. И все пак не можем да го наречем разумен и предвидлив стопанин. Неговата разточителност и любов към източен лукс довели работите дотам, че той не могъл да плати на Хирам сто и двадесет таланта дълг. За да покрие тия си задължения, бил принуден да му отстъпи двадесет галилейски града. В същност това било стъпка на фалирал човек, който няма друг изход от тежкото си финансово положение.

Както излиза от библейския разказ, разходите за строителни инвестиции, въоръжаване и поддържане на многобройния царски двор тежали преди всичко на широките маси от ханаанското население. Достатъчно е да припомним, че повече от двеста хиляди души година след година били пращани на принудителна работа в ливанските гори, в краййорданските каменни кариери и по строителните площадки. От такава чудовищна система на робство не би се засрамил никой фараон от периода на строителството на големите пирамиди. Ако вземем под внимание, че преброяването на населението, извършено по поръчение на Давид, показало, че Израил и Иудея имали през този период един милион и двеста хиляди мъже, лесно е да се пресметне какъв грамаден процент от поданиците си е експлоатирал Соломон с помощта на своите надзиратели и въоръжена стража.

Естествено този вид икономическа принуда е трябвало да повлече подир себе си дълбоки, безвъзвратни обществени промени. От година на година пропастта между богаташите и потисканата, лишена от лична свобода беднотия, тормозена безмилостно от постоянните повинности и данъци, се задълбочавала. Белезите на недоволство и зловещи революционни ферменти в низините на обществото се засилвали.

Дори свещениците, съюзници на държавата през времето на Давид, имали причини да мърморят. Следващите поколения, като помнели големите заслуги на царя към държавата, му простили, че той съвсем явно е упражнявал идолопоклонство, и то дори в двора на Йерусалимския храм. Но това трябва да е бодяло в очите свещениците, съвременници на Соломон.

Соломон е събирал в огромния си харем жени от най-различни раси и религиозни вярвания. Това са били хетки, моавки, идумейки, амонитянки, египтянки, филистимлянки, финикийки и ханаанки, които заедно със своите обичаи донасяли в двореца и своите богове. Царят, особено през последните години от живота си, се поддавал на влиянието на фаворитките си и наговарян от тях, установявал различни култове на идолопоклонство. Знаем например, че в двора на храма бил упражняван култът на Ваал, на Астарта и на Моллох. Понеже широките народни маси, особено на север, лесно се поддавали на чара на ханаанските богове, примерът на царя не съдействувал за укрепването на иеховизма.

Наистина Давид и Соломон обединили всички племена в един държавен организъм, това обаче съвсем не е било и духовно обединение. Между племената от Северен и Южен Ханаан все още продължавал да съществува политически антагонизъм и расова омраза. Дори Давид си давал сметка за различието между двете народностни групи и на смъртното си легло казал за Соломон: „Нему съм завещал да бъде вожд на Израил и на Иуда“ (Трета книга на царствата, 1, 35).

Във връзка с това Соломон извършил съдбоносна грешка, недостойна за един държавник. Нека си, спомним, че той разделил държавата на дванадесет фискални окръга, които задължил да доставят определено количество земеделски продукти за нуждите на двореца и войската. В случая прави впечатление многозначителният факт, че в списъка на тези окръзи не фигурира областта на Иуда. Оттук съвсем сигурно може да се заключи, че Иуда като племе на Давид и Соломон е било освободено от данъчни тежести. Естествено, че този вид привилегия е трябвало да задълбочи недоволството на останалите племена и особено на гордото племе Ефрем, което вечно е съперничело с Иуда за първенство в Израил.

Още през владичеството на Давид по държавната сграда се очертали опасни пропуквания. Както посочихме на времето, бунтът на Авесалом и Савей в същност е бил въстание на северните племена срещу хегемонията на Иуда. Тези племена подкрепяли като претенденти за трона Иевостей и Адония срещу Давид и Соломон, което категорично свидетелствува, че вътрешните конфликти, потушавани със сила, са тлеели непрекъснато и накрая довели до разцеплението на държавата.

Съдбоносна грешка на Соломон било това, че той никога не си дал труд държавата му да придобие трайна основа. В своето късогледство и егоцентризъм задълбочавал, без да му мисли, опасните племенни антагонизми, което се оказало катастрофално след смъртта му. Първите зародиши на разложение се проявили още през неговия живот, когато избухнал бунтът на Иеровоам. Бунтовникът, един от най-доверените служители на царя, произхождал от рода Ефрем. Изпратен в областта на родното си племе като събирач на данъци, той наблюдавал с възмущение гнета и унищожението на съплеменниците си. Скоро той спечелил тяхното доверие и наговорен от пророк Ахий, в даден момент ги вдигнал на въстание. Наистина Иеровоам понесъл поражение, но успял да избяга в Египет, гдето фараонът Сусаким му дал с готовност убежище. Това било друг предупредителен сигнал, който свидетелствувал, че Египет има някакви враждебни намерения и с оглед на тази цел подкрепя всички, които способствуват за отслабването и разбиването на израилската държава. И наистина пет години след смъртта на Соломон Сусаким нахлул в иудейската държава и ограбил всичките съкровища на Йерусалимския храм (около 926 г. пр.н.е.).

Сериозни исторически последствия предизвикала и слабостта на Соломон по отношение на Разон, който през царуването на Давид се обявил за цар на Дамаск. Въпреки че узурпаторът непрекъснато опустошавал северната граница на държавата, царят не намерил сили да му даде решително сражение. След разцеплението между Израил и Иудея арамейската държава на Дамаск израсла като голяма сила и много години водила ожесточени боеве с Израил. Това улеснило Асирия да покори през VIII в. пр.н.е. Сирия, а в 722 г. пр.н.е. да унищожи Израил и да откара десетте израилски племена във вавилонски плен. След падането на Асирия между нововавилонската държава и Египет избухнала борба за Сирия и Ханаан, която завършила през 586 г. с покоряването на Иудея и разрушаването на Йерусалим от халдейците.

Като вземем пред вид горните факти, ще трябва със съжаление да констатираме, че владичеството на Соломон въпреки целия си блясък и привидни белези на богатство не е било щастливо. Вследствие на пагубната политика и деспотизма на царя Израил явно отивал към упадък, разяден от корупцията и разтърсван от вътрешните социални конфликти. Затова няма нищо чудно, че веднага след смъртта на Соломон изградената с такива усилия от Давид силна държава се разпаднала на две отделни слаби еврейски държавици, заплетени в братоубийствена война между тях.

Трябва да опровергаем също така и преданието, че уж Соломон бил автор на „Песен на песните“ и „Притчи Соломонови“. Библията съобщава, че той бил съчинил пет хиляди песни и три хиляди притчи, в които вложил цялата си велика мъдрост.

„Песен на песните“ — това е една от най-очарователните и оригинални еротични поеми в световната литература. Нейните тържествени, ритмични фрази, нажежени до бяло от огъня на екзотични метафори и сравнения, изумяват с истински източната си страстност. Затова няма защо да се чудим, че за много поколения от поети, художници и музиканти тя е била неизчерпаем източник за художествени вдъхновения, изкусен бокал, напълнен до връх с чародейния нектар на поезията.

Ето как пастирът описва любимата си:

Колко си хубава, колко си привлекателна,

моя възлюблена, с твоята миловидност!

Тази твоя снага прилича на палма,

а твоите ненки — на гроздове…

Помислих си: да се качех на палмата,

бих се хванал за клоните й:

и твоите ненки били вместо гроздове,

и мирисът от твоите ноздри като от ябълка.

А героинята на поемата така рисува своя любим:

Главата му — чисто злато;

къдрите му — вълнисти, черни като врана;

очите му — като гълъби

край водни потоци…

Бузите му — ароматен цветник, лехи с благовонни билки,

устните му — крий, от който капе чиста смирна;

ръцете му — златни валяци, обсипани с топази,

коремът му — като изваяние от слонова кост, обложено със сапфири;

нозете му — мраморни стълбове…

В поемата имаме също така прекрасни описания на палестинската природа. За пример ще цитираме тук описанието на пролетния пейзаж в планината Кармил:

Ето зимата се вече мина, дъждът преваля, престана;

цветя се показаха по земята;

настана време за песни

и гласът на гургулицата се чува в страната ни;

смоковниците разтвориха пъпките си

и цъфналите лози в лозята издават благоухание.

Стани, моя мила, хубавице моя,

излез!

Пламенните любовни изрази са извезани върху канавата от фабула, която напомня старите овчарски идилии. Царят се влюбил в някакво момиче, наричано Сунамита или Суламита, понеже произхождало от селото Сонам или Сонем. Той го взел в харема си, но въпреки горещите ухажвания, не спечелил благосклонността му. Момичето останало вярно на своя любим, пастир от родното си село. Обградена от разкоша на двореца и милостта на господаря си, девойката само въздиша за ония щастливи дни, когато е обикаляла планината с любимия си и е пасла стадото овце, а нощем мечтае за силата и сладостта на неговите прегръдки. Накрая любовта побеждава и влюбените се събират отново.

Поемата, която представлявала шедьовър на любовната лирика, е минала през най-удивителни перипетии на съдбата. Удивителен е дори и самият факт, че се е намерила всред каноническите книги на Стария завет. По какъв начин тя е добила ранга на религиозно съчинение въпреки своята недвусмислено еротична атмосфера? Изследователите не са успели да отговорят окончателно на този въпрос. Общо взето, се предполага, че редакторите на свещените книги са я включили в Библията и поради това, че според тяхното убеждение неин автор е бил Соломон. Като строител на Йерусалимския храм той е бил идеализиран до такава степен, че значи почти светотатство да му се припише, че е написал еротична поема.

В „Песен на песните“ той е могъл да изрази само религиозни чувства, а щом е направил това в такава еротична алегория, сторил го е само, за да заговори по-лесно на въображението на изповедниците на своята религия.

Невинаги обаче и не всички евреи са били убедени в това. Знаменателно е, че един от най-големите равини и учени по еврейския закон — Акиба (50–135 н.е.), призовавал народа да не осквернява „Песен на песните“, като я пее по кръчмите. Задаван бил въпросът, дали е било правилно вписването на поемата към каноническите книги. Но с течение на времето побеждава традицията, която покрива всичко с патината на достойнството. „Песен на песните“ влязла в еврейското богослужение и се чете на първия ден на празника Пасха. Тогава тя се рецитира във формата на мистична драма, разделена на монолози, диалози и хорове. Съдържанието й трябва да изразява последователните промени, които са настъпили в отношението на Израил към Йехова през периода от изхода от Египет чак до момента, когато ще настъпи освобождението на народа от тленните страдания и съединяването му с Бога.

В III век на н.е. поемата прекрачва също така триумфално и прага на католическата църква, разбира се, с видоизменена интерпретация. Любимият — това е сам Христос, любимата символизира църквата или душата на християнина, а в хора под формата на приятели на влюбените се крият ангелите, пророците и патриарсите.[5]

В V век обаче тук-таме вече започват да се зараждат известни съмнения относно религиозния характер на поемата. Между другите Теодор Мопсуетски изразил възгледа, че Соломон я написал в защита на своята египетска съпруга и дъщеря на фараона, която поради тъмната си кожа не се радвала на популярност в Йерусалим.

Бдителността на католическата църква, както и инквизицията са причина, че едва през XVIII век се поглежда отново с критично око на „Песен на песните“. Никому обаче не е миналото през ума да оспори авторството на Соломон. По-скоро, обратното, губели са се в предположени коя от царските фаворитки се крие под образа на Сунамита. Споменавани били последователно дъщерята на цар Хирам, за която се оженил Соломон и която вероятно срещнал за пръв път на планината Кармил; после египетската княгиня, после савската царица и накрай сунамитката на име Ависаг, доведена при леглото на болния Давид. Всички тези предположения поради актуалната си романтичност спечелили привърженици особено между хората на изкуството и писателите.

Споменатите по-горе хипотези били подкопани през 1873 г. от прускля консул в Дамаск И. Г. Вецщайн. Като наблюдавал сватбените обичаи на сирийските селяни, той обърнал внимание на поразителното сходство между техните обредни песни и библейската „Песен на песните“. Ето какво пише той в своите спомени.

„Най-прекрасните дни в живота на сирийския селянин са първите седем дни след сключването на брака. Тогава той и съпругата му играят ролята на цар и царица. Двамата са обслужвани от жителите на селото и на съседните села. Там сватбите стават обикновено през месец март, най-хубавия месец от сирийската година. Тогава вече дъждовният сезон минава, а слънцето още не е толкова досадно, както през следващите месеци. Сватбените тържества стават на открито на селското гумно, което през този месец е обсипано с полски цветя. Младоженците седят на импровизиран трон, а гостите танцуват около тях, пеят последователно ту поотделно, ту хорово. В тия очарователни песни те възхваляват физическата красота на влюбените. Младата двойка, облечена с тържествено сватбено облекло, не върши нищо през тия седем дни, само седи на трона, обслужвана от сватбените гости, слуша песните и наблюдава проявите на сръчност от страна на мъжете. Младоженката току става от време на време и танцува пред съпруга си, за да му обърне внимание на своята хубост.“

По пътя на сравненията учените са дошли до убеждението, че „Песен на песните“ е сбирка от еврейски народни песни, свързани със сватбените обреди. Такива китки от сватбени песни притежава фолклорът на всички народи, между тях и Полша. Обикновено те са свързани с определена обредна акция и представляват завършено композиционно цяло. Тоя вид песни от стародавни времена са били в употреба в Близкия Изток и, както излиза от изложението на Вецщайн, те са останали до наши времена. И днес още сирийските селяни ги пеят при сватбените тържества.

Едва клинообразните надписи в Месопотамия ни дават сведения от колко стари времена произхождат тия песни. Защото при разчитането на клинообразните паметници са дешифрирани две еротични поеми, които несъмнено представляват антология от песни, които любимата пее на царствения си съпруг. Съгласно вярванията на шумерите царят бил задължен веднъж в годината да се ожени за някоя от жриците на богинята на любовта Инана, за да осигури плодородие на страната. Пятата от любимата любовна поема се отличава с поразителна прилика с някои откъси от „Песен на песните“. Като пример ще цитираме следното четиристишие:

Любими, скъп на моето сърце!

Хубостта ти твоя е сладка като мед.

О, лъве, скъп на моето сърце!

Хубостта ти твоя е сладка като мед.

Установяването на народния произход на „Песен на песните“ естествено е изключило авторството на Соломон и по този начин е опровергало библейското предание. Но едва съвременната наука е посочила основателността на това становище. В резултат на филологическия анализ се оказва, че езикът на „Песен на песните“ е най-малко с няколко столетия по-млад от оня еврейски език, с който са си служили през епохата на Соломон. Многобройните арамеизми, както и очевидните елинистични чуждици ни убеждават несъмнено, че поемата е създадена едва след вавилонския плен или, по-точно казано, след 332 г. пр.н.е., когато в Палестина имаме засилване на влиянието на гръцката култура.

Археологическите открития в Египет, Сирия и Месопотамия са опровергали и другото предание — че Соломон бил автор на книгата „Притчи Соломонови“. В Библията четем, че Соломон превишавал цялата мъдрост на Египет. Смисълът на тази бележка се разбра едва след разчитането на йероглифите. Оказа се, че репутацията на египтяните като умни хора е имала своите основания. Още през владичеството на V династия на фараоните (около 2450–2315 пр.н.е.) високият дворцов сановник Птахотеп е записал за сина си сборник от житейски съвети, дадени във формата на кратки притчи. В тях той вложил безкрайно богат жизнен опит, защото, когато е писал своите максими, бил вече на сто и десет години. Още по-интересен е сборникът от поучителни сентенции на египетския мъдрец Аменемопе от XVI в. пр.н.е.

От табличките с клинообразно писмо се узна, че с подобни сборници могли да се похвалят също така шумерите, асирийците, халдейците и финикийците. Като се сравнил целият този материал с библейската книга „Притчи Соломонови“, установила се голямата зависимост на последната от споменатите много по-стари сборници. Открити са дори буквални заемки във формата на идентични мисли, изрази и дори думи. От това съвсем не излиза, че в „Притчи Соломонови“ не се намират и оригинални еврейски творби. Повечето обаче са несъмнено от чужд произход. Те навярно са се носели по целия Изток и са проникнали и в Ханаан. Израилският народ си ги е присвоил до такава степен, че накрая ги приписал на Соломоновата мъдрост.

[1] По нашия превод на Библията — първите две Книги на царствата, — Б.пр. ↑

[2] В превода на седемдесетте названието „наби“ е преведено на гръцки като профетес — този, който предсказва бъдещето. Всички европейски езици го свързват с това именно название. От него произхожда и полското название „пророк“, което има същото значение. „Наби“ следователно би бил според тази интерпретация, поне в началната фаза на развитието на набпзма, преди всичко предсказател. Но някои писатели на католическата църква извеждат названието наби от гръцкото „про-феми“, което значи „говоря от името на някого“, в случая от името на Бога. Според тяхната интерпретация „наби“ би бил човек, който излиза да говори от името на Бога. — Б.а. ↑

[3] Велик полски поет от епохата на Възраждането (1530–1584). — Б.пр. ↑

[4] Полският крал Болеслав Смели (1039–1081) осъжда на смърт краковския епископ Станислав и го екзекутира. — Б.пр. ↑

[5] Приблизително същото тълкуване на „Песен на песните“ дава и православната църква. — Б.пр. ↑

Израил и Иудея

Как се разделили пътищата на Израил и Иуда

В Иудея царският род на Давид се радвал на голямо уважение, затова синът на Соломон — Ровоам, стъпил без трудности на йерусалимския трон. Новият владетел обаче трябвало да отиде в Сихем, за да добие съгласието и на северните племена за своя избор. Изглеждало, че и там никой няма да бъде против. Северът бил готов да се подчинява и по-нататък на иудейската династия, но в замяна на това поискал по-големи облекчения на данъчните тежести, наложени от Соломон. За свой застъпник северните племена изтъкнали водача на неотдавнашното си въстание Иеровоам, който се върнал от Египет щедро снабден със злато от египетския фараон. Като принудили младия владетел да преговаря с бунтовник и разбойник, северните племена дали да се разбере, че ако бъдат отхвърлени исканията им, те са готови да грабнат оръжието в защита на своята независимост. На съвета на племенните първенци Иеровоам взел думата и казал на царя: „Твоят баща ни наложи тежко иго; ти пък облекчи ни жестокото робство от баща ти и тежкото иго, що ни е той наложил, и тогава ще ти служим.“ Ровоам поискал три дни, за да си помисли. Старите, опитни съветници на баща му го увещавали да отстъпи. Но монархът предпочел да послуша младите си другари в забавленията, които неразумно подклаждали неговата надменност и го подстрекавали да бъде строг към тия, които си позволяват такива дързости. Когато след три дни представителите на племената се събрали за втори път, царят заявил заплашително: „Баща ми ви наложи тежко иго, аз пък ще увелича вашето иго; баща ми ви наказваше с бичове, аз пък ще ви наказвам със скорпиони.“ Лишени от всякакви илюзии, племенните първенци отказали да признаят царя и бързо напуснали Сихем. Ровоам не разбрал колко сериозно е положението и решил да принуди със сила Севера да му се подчинява. На всичко отгоре поверил командуването на наказателната експедиция на най-намразения човек, събирача на данъци Адонирам, чието име сеело ужас през царуването на Соломон. Северните племена грабнали оръжието, разгромили царските части и убили Адонирам с камъни. Ужасеният Ровоам скочил в бойната си колесница и полетял в галоп към Йерусалим, за да се скрие зад стените му. Резултатите от тази неразумна политика не трябвало да се чакат дълго. Десетте северни племена се откъснали от Иуда, обявили своята независимост и провъзгласили за цар Иеровоам. Силната държава на Давид и Соломон се разпаднала на две слаби царства, които враждували помежду си: Израил и Иудея. Но упоритият Ровоам, уверен в своята сила, не се примирил. Той събрал огромна армия от иудеи и вениаминци, които не се присъединили към бунта, и поискал да тръгне към север, за да потопи въстанието в кръв. Тогава при него се явил един стар пророк с голямо влияние в Йерусалим, който от името на Йехова порицал възнамерявания поход като братоубийствена война и призовал царя да се откаже от този безумен план. По този начин вътрешната война била предотвратена, което обаче не значи, че двете държави живеели в съгласие помежду си. В продължение на десетки години между тях царяла непримирима вражда, която намирала израз в интриги, гранични сблъсквания и накрая довела до война. Изтекли пет години от разцеплението. Като видял как двете царства отслабнали поради враждите, фараон Сусаким тръгнал към Ханаан за плячка и опустошил Иудея и част от Израил. Той се оттеглил едва тогава, когато Ровоам му платил огромен откуп, като оголил Йерусалимския храм и царския дворец от най-ценните им съкровища. Великолепието и блясъкът на Соломоновите постройки изгаснали само след двадесет години съществуване: там, където блестяло злато, сега се виждали голи зидове и дървени стени. В Египет отишли и златните щитове, които украсявали: „дома на Ливанската гора“. На тяхно място Ровоам заповядал да се излеят щитове от мед, които с фалшивата си лъскавина трябвало да закрият жалкото падение на неотдавнашната слава.

Израил почита Златния телец

Отначало Иеровоам избрал за своя столица Сихем. По-късно обаче, за да избяга от фараона Сусаким, пренесъл седалището си в трансйорданския град Пенуил, а накрая се настанил за постоянно в Тирца. Израил страдал от липса на религиозна столица. След отцепването на Севера свещениците на Йехова се пренесли в Йерусалим, а набожните хора продължавали да ходят на поклонение в храма на Соломон, където се намирал единственият и най-свещен предмет на култа — скинията. Иеровоам бил силно разтревожен от масовите поклонения в столицата на враждебния Иуда; той се страхувал, че с течение на времето поданиците му могат да се откажат от Израил и да пожелаят отново да се постигне обединение така, както е било през славните времена на Давид и Соломон. В желанието си да избегне тази опасност той решил и религиозно да стане независим от Йерусалим. За тази цел изградил светилища в градовете Ветил и Дан и заповядал да излеят за тях златни телци като подставки на трона на Йехова. Установил дори отделна духовна корпорация, собствени религиозни празници и собствени ритуални обреди. Следователно това било религиозна схизма, на това отгоре подправена с идолопоклонство. Отстъпничеството на Иеровоам предизвикало силно огорчение между йеховистите и особено възмутило пророк Ахия, който с влиянието си на времето подпомогнал Иеровоам да бъде избран за цар на Израил. Веднъж, когато царят палел във Ветил кадило пред златния телец, Ахия пристигнал от Иуда и с клетвата си разрушил олтара. Разсърденият цар заповядал да хванат дръзкия чудотворец, но тогава му изсъхнала ръката, която вдигнал срещу светия мъж. Той веднага се усмирил и започнал да моли пророка да му възвърне здравето чрез молитва към Йехова. Така и станало, но царят съвсем не се поучил от това събитие, а продължавал да разпространява идолопоклонството между поданиците си. Пророк Ахия увещавал Иеровоам да се върне към истинската вяра, но когато усилията му не дали никакъв резултат, оттеглил се в Силом, където живеел самотно. По онова време той бил вече съсухрен и сляп старец, дълбоко огорчен от човека, когото направил владетел с надежда, че ще служи вярно на Мойсеевата религия. Когато Иеровоам живеел в Тирсах, разболял се любимият му син Авия. Тогава Иеровоам казал на жена си: „Стани и се преоблечи, за да не те познаят, че си Иеровоамова жена, та иди в Силом. Там е пророк Ахия, който ми предрече, че ще бъда цар на тоя народ. Вземи със себе си десет хляба, питки и гърне мед, па иди при него; той ще ти каже какво ще стане с детето.“ Въпреки слепотата си пророкът веднага познал царската съпруга. През устата му незабавно заговорил Йехова и укорил Иеровоам, че направил идоли на чужди богове. И изрекъл следната присъда: „Затова аз ще изпратя бедствия върху Иеровоамовия дом и ще изтребя у Иеровоама дори и което мочи до стена, що е затворено и изоставено у Израиля, и ще измета Иеровоамовия дом досущ, както смет измитат; който от Иеровоамовия дом умре в града, него псета ще изядат, а който умре на полето, него птици небесни ще изкълват; тъй каза Господ. Стани, та иди у дома си; и щом кракът ти стъпи в града, детето ще умре.“ Жената се уплашила и се понесла върху ослицата към Тирца, но в момента, когато прекрачвала прага на къщата си, детето изведнъж издъхнало в прегръдките й. Иеровоам царувал двадесет и две години. След него на трона се качил синът му Надав.

Какво е ставало в царството на Иуда?

Синът на Соломон Ровоам царувал в Иуда седемнадесет години. Неговото управление не било благоприятно за еврейската религия независимо от това, че в петата година на владичеството му фараон Сусаким ограбил храма, а той самият под влияние на майка си, амонитянката Наам, се отдал на идолопоклонство. По възвишенията из цялата страна и под разни свещени дървета поданиците му се кланяли на чужди богове. Ровоам имал въоръжени сблъсквания с Израил и за да се предпази от агресия от страна на Иеровоам, укрепил много гранични градове. За командири на гарнизоните в тези крепости назначил двадесет и осемте си синове, а при себе си в Йерусалим задържал само Авия, когото избрал за свой наследник. Авия царувал само три години. По религиозните въпроси той тръгнал по следите на баща си и майка си Мааха, като не ограничавал разширилото се идолопоклонство. Авия обаче бил енергичен политик и вожд. В желанието си да постави Израил в шах сключил съюз с царя на Дамаск и тръгнал с огромна войска срещу Иеровоам. В кървав бой, при който загинали петстотин хиляди израилски синове, той изтръгнал пълна победа, нахлул във Ветил и други северни градове, опустошил ги и откарал множество пленници. Като унизил по този начин царя на Израил, Авия се върнал в Йерусалим и си взел четиринадесет жени, от които имал двадесет и двама синове и шестнадесет дъщери. Наследник след него на иудейския трон бил Аса, който царувал четиридесет и една години. Противоположно на своите предшественици Аса бил запален йеховист, който ненавиждал идолопоклонството. Преди всичко той отстранил баба си Мааха, покровителка на култа на Астарта и Приап. Тя била сложила в Йерусалимския храм един дънер, който символизирал Астарта. Аса заповядал дънерът да бъде изгорен в долината Кедрон, а също така премахнал всички идоли от хълмовете и горичките и отстранил от страната чужденците, които признавали фалшиви богове. Той също така се стремял да съсредоточи култа към Йехова в Йерусалимския храм, като отново започнал да трупа в него ценни съкровища и по този начин да възстановява някогашното му великолепие. Но не било лесно да бъдат примамени в столицата иудейските селяни и пастири, които за всеки ден запазили светите, места по хълмовете и горичките, където принасяли жертви на Йехова. Аса отблъснал победоносно нахлуването на южните бедуински племена и възстановил съюза с царя на Дамаск, за да постави Израил между два огъня. Когато пророк Анани му изтъкнал смело, че този съюз е опасен за религията на Мойсей, Аса заповядал да бъде хвърлен в тъмница. Към края на живота си обаче разбрал колко опасна може да стане за еврейските племена нарастващата мощ на Арам и започнал да се стреми към подобрение на отношенията с Израил. Синът му Иосафат царувал двадесет и една година. И той като баща си бил разпален почитател на Йехова и продължил политиката на Аса. Сключил нетраен мир с Израил и го подкрепил с брак на сина си Иорам с Аталия, дъщеря на могъщия израилски цар Ахав.

Амврий — най-големият цар на Израил

Нават, наследникът на Иеровоам, царувал само две години. Когато обсаждал заетия от филистимляните град Гаватон, бил убит коварно от Ваас от рода на Асахар. Цареубиецът избил до крак всички членове на царското семейство и унищожил династията на Иеровоам. Ваас бил хитър дипломат и храбър воин. Той сключил съюз с царя на Дамаск Бен Хадад I и започнал война срещу Иудея. Превзел град Рама и пристъпил към неговото укрепване, за да затрудни агресията на иудейския цар. Той обаче не държал сметка за опитността на иудейския цар Аса, който подкупил Бен Хадад с богати дарове и го убедил не само да скъса съюза, но дори да нахлуе в Израил. Ваас бил принуден веднага да се отправи на север, за да препречи пътя на арамейците. Аса се възползувал от отсъствието му, за да заграби от Рама приготвения там строителен материал, който употребил за укрепване на градовете Гива и Масифа. Израилският цареубиец и узурпатор умрял след двадесет и четири години владичество от естествена смърт, което е неопровержимо доказателство за неговата енергия. Синът му Ила се задържал на трона само една година. През време на голям пир в Тирца, където преместил столицата на държавата, той се напил до забрава. Тогава командирът на бойните колесници Замврия се втурнал в двореца начело на съзаклятници, убил царя и избил до крак цялото му семейство. Така изчезнала втората израилска династия, основана от Ваас. Властта поел Замврия. Оказало се обаче, че Замврия нямал подкрепата на цялата войска. Върховният вожд Амврий тръгнал бързо за Тирца начело на верните си части и започнал обсада на града. Замврия разбрал безнадеждността на положението си. След седем дни обсада запалил царския дворец и загинал в пламъците му. Армията обявила Амврий за цар. Той бил основател на четвъртата израилска династия, която се задържала петдесет години на трона. Но не всички израилтяни се примирили с неговото владичество. Голяма част от обществото издигнала за цар някой си Тамния, подкрепян особено енергично от амбициозното и влиятелно племе Ефрем. След четиригодишна вътрешна война Амврий успял все пак да се задържи, а Тамния внезапно изчезнал от политическата сцена. Амврий решил да си построи нова столица. Той потърсил подходящо място в Израил и намерил един хълм, който му харесал особено много. Хълмът доминирал над всички важни търговски пътища в Ханаан; при хубаво време стражите могли да наблюдават всички кервани чак до Средиземното море. Преди всичко хълмът могъл да бъде лесно отбраняван при обсада, което имало огромно значение за бъдещата столица на израилската държава. Амврий откупил хълма от някой си Семир за два таланта сребро и от името на продавача нарекъл града Самария. Царуването на Амврий било много добро за Израил. Името на царя се радвало на уважение у асирийците и египтяните. Той направил моавитската държава свой васал и я принудил да му плаща данък, но при сблъскванията си с арамейците нямал успех. В резултат на поражението си загубил няколко града в полза на царя на Дамаск Бен Хадад I и трябвало да се съгласи дамаските търговци да имат свой квартал в Самария и да упражняват свободно търговията си. Въпреки че бил опитен военачалник, Амврий не обичал войните. Той поддържал добри връзки с царя на Тир Етваал, а сключения с него договор за приятелство закрепил с женитбата на сина си Ахав с тирската принцеса Иезавел. Амврий поддържал приятелски връзки и с царя на Иудея. Неговият син Ахав задълбочил още повече това приятелство, като дал дъщеря си Аталия за жена на цар Иорам. Амврий царувал двадесет години. Той наистина позволявал идолопоклонството, но имал големи заслуги към Израил особено чрез изграждането на великолепната столица Самария.

Пророк Илия и Иезавел

Ахав, синът на Амврий, царувал двадесет и две години. Под влияние на съпругата си Иезавел, финикийска принцеса, той изневерил на Йехова и допуснал култът на Ваал да стане държавна религия в Израил. Иезавел, ревностна почитателка на тирския бог Мелкарт, му построила храм в Самария, а пророците на Йехова преследвала жестоко и наказвал и с мъченическа смърт. Стигнало се дотам, та хората трябвало да крият, че са почитатели на Йехова. Такъв скрит йеховист бил началникът на двореца Авдий. Той скрил в близките пещери сто пророци, за да ги запази от гоненията, и им носел там хляб и вода. Веднъж пред лицето на Ахав се изправил пророк Илия. Той произхождал от Галаад, в пустинните околности на който разговарял с Йехова и получил от него своята мисия. Облечен с конопена дреха на пустинник, препасан с връв, с пламенен гняв укорявал царя за вероотстъпничеството му и обявил, че страната ще бъде сполетяна от суша и глад. „Жив Господ, Бог израилев — извикал пророкът със страшен глас, — пред когото стоя! През тия години няма да има нито роса, нито дъжд.“ Като изрекъл пророчеството си, той избягал от столицата, за да се отърве от отмъщението на царя и се скрил в планинските дебри на Трансйордания. Местността там била безлюдна, но Илия не страдал от глад, защото два пъти на ден гарвани му донасяли хляб и месо, а вода вземал от потока Хорат. Настъпила обаче предречената суша, дъждове престанали да валят и потокът изсъхнал напълно. Тогава Илия се преместил в градчето Сарепта, край Сидон. Там убежище му дала една бедна вдовица, която деляла с него скромната си храна. И тогава станало чудо, защото, докато пророкът пребивавал у вдовицата, брашното в делвата и дървеното масло в гърнето не намалявали. Милостивата вдовица обаче била сполетяна от голямо нещастие: момчето й заболяло тежко и умряло. Тогава Илия взел мъртвото дете в своята стая, сложил го на леглото си и измолил от Йехова да възкръсне. Вдовицата не могла да си намери място от радост и извикала възторжено: „Сега тъкмо узнах, че ти си човек божий и че словото господине в твоите уста е истинско.“ Гладът се ширил в Израил в продължение на три години. Тогава Ахав, угнетен от нещастието, се съгласил да се срещне с Илия и да бъде направен опит, за да се разбере кой от боговете е истински: Ваал или Йехова. На планината Кармил се събрали четиристотин и петдесет пророци на Ваал, които били издържани от царица Иезавел. На борба срещу тях Илия излязъл съвсем сам. Неизброими маси израилтяни и ханаанци с напрежение очаквали този странен двубой за техните души. Илия призовал пророците на Ваал да сложат на жертвеника разрязан вол и да помолят своя Бог да прати огън от небето. Пророците започнали да танцуват около жертвеника, наранявали се с ножове и копия и викали до забрава: „Ваал, чуй ни!“ Когато станало вече пладне, а волът не бил подпален, Илия започнал да се подиграва с противниците си: „Викайте по-високо, защото той е Бог; може би се е замислил или е зает с нещо, или е на път, а може би и спи — тъй ще се събуди!“ Минало пладне. Тогава Илия построил жертвеник, изкопал наоколо ров, наредил дърва, нарязал своя вол на части и поръчал да залеят жертвеника му с вода. Щом ровът се напълнил с вода, вдигнал ръце към небето и със силен глас замолил Йехова да даде знак, че е истински Бог. Веднага от небето се излял огън, който погълнал не само жертвеното животно, но дори камъните и водата, която била в рова. При вида на това чудо народът паднал на земята и завикал възбудено: „Господ е Бог, Господ е Бог!“ Но Илия не се задоволил с тая победа. Той заповядал да бъдат хванати фалшивите пророци и избити до крак край потока Кисон. После се върнал на планината Кармил. Седнал там на един камък и като отпуснал глава върху коленете си, зачакал, докато първият дъждовен облак се появи откъм морето. След малко небето се покрило с гъсти облаци и ливнал невиждан от три години проливен дъжд. Когато царица Иезавел узнала за случилото се на планината Кармил, заклела се, че ще отмъсти на Илия. Пророкът се уплашил от упоритата идолопоклонка и избягал в Иудейската страна, където се криел в планинските пещери. Там получил поръчение от Йехова да отиде в Сирия и да помаже Хазаел за цар на Дамаск. Втората много по-важна мисия на Илия била да помаже за бъдещ цар на Израил главнокомандуващия на Ахав Ииуй. По пътя си Илия минал покрай един израилтянин на име Елисей, който в този момент орял нивата си с дванадесет вола. Илия го харесал и в знак, че го приема за свой ученик, наметнал на гърба му плаща си. Елисей, изненадан от това неочаквано отличие, се обърнал към пророка със следните думи: „Позволи ми да целуна баща си и майка си и ще тръгна след тебе!“ После заклал два вола, устроил пир на земляците си и като се сбогувал със своите родители, тръгнал с новия си учител към далечния свят.

Лозето на Навутей

Ахав водел непрекъснато войни с арамейците. Царят на Дамаск Бен Хадад II заедно с тридесет и двама съюзни царе нахлул в Израил и обсадил дори Самария. Той обаче бил отблъснат и трябвало да се оттегли в страната си. На другата година дошъл отново, понесъл при Афек съкрушително поражение и попаднал в плен. Ахав обаче му върнал свободата, като поискал само да му отстъпи отново израилските градове, заграбени през царуването на Амврий, и да даде на израилските търговци право да търгуват свободно в Дамаск. За това си великодушие обаче бил укорен от едного от пророците на Йехова. Благоприятният ход на войните и благоденствието на страната позволили на Ахав да помисли за украсяването на втората покрай Самария столица на Израил — Изреел. Той заповядал да бъде разширен и украсен богато със слонова кост издигнатият от баща му царски дворец. Искал също така да разшири и разкраси градината около царската резиденция. С това намерение отишъл при Навутей, собственик на съседно лозе, и го помолил да му отстъпи имота си срещу сребро или друго лозе някъде другаде. Навутей отказал, като се оправдавал, че не може да се лиши от наследство, което е преминавало в рода му от баща на син. Ахав се върнал в двореца в лошо настроение. Паднал на леглото, обърнал се към стената и не искал да сложи в уста нито залък хляб. Мечтите му за прекрасна, просторна царска градина се разбили в съпротивата на неговия поданик. Както обикновено в такива случаи, работата взела в ръцете си енергичната и коварна Иезавел. Тя отишла в спалнята на мъжа си и рекла: „Стани, яж хляб и бъди спокоен; аз ще ти доставя лозето на израелеца Навутей.“ И веднага написала писмо до свои доверени хора да й намерят двама свидетели, които биха обвинили Навутей в предателство. Въз основа на техните фалшиви показания нещастникът бил осъден на смърт чрез убиване с камъни, а лозето му конфискувано в полза на царя. Сега Ахав могъл без пречка да разшири градината си. Позорната постъпка на царската двойка била посрещната със скрит укор от целия Израил, никой обаче не смеел да вдигне глас на протест. Само пророк Илия, верен на своята мисия, се явил смело пред царя, заклеймил го и изрекъл следното пророчество: „Тъй говори Господ: «Ти си убил и още стъпваш в наследство. (…) На онова място, дето псета лизаха Навутеевата кръв, псета ще лижат и твоята кръв. (…) Също и за Иезавел Господ каза: псета ще изядат Иезавел зад изреелската стена.»“ Под впечатлението от заплашителното пророчество Ахав раздрал дрехите си, ходел и спял облечен с вретище и се отдал на пост. Като видял истинското му разкаяние, Йехова решил да погуби царския род едва след неговата смърт, за да му спести страданията, докато е жив.

Смъртта на цар Ахав

Мирът с арамейците продължил само три години. Въпреки договора царят на Дамаск не върнал взетия израилски град Рамот в Галаад. Поради това Ахав се съюзил с иудейския цар Иосафат и двамата владетели тръгнали срещу сирийските войски начело на бойните си колесници. Ахав воювал преоблечен, за да не бъде разпознат, въпреки това бил пронизан от стрела. Изнесен от бойното поле, той умрял по пътя за Самария. Иосафат обаче успял да се отърве жив и здрав и се върнал с остатъка от войската си в Йерусалим. Тогава се изпълнила първата част от предсказанието на Илия. Слугите измили окървавената колесница на Ахав в езерцето на Самария, а псетата лизали кръвта, която текла от царя, така както на времето си лизали кръвта на убития с камъни Навутей. Синът на Ахав Охозия царувал само две години. Един ден той паднал от балкона на двореца и се наранил тежко. Поради това пожелал да се посъветва с ханаанския бог Веелзевул, прочут с това, че възвръщал здравето на хората. Но по пътя царските пратеници били спрени от пророк Илия, който предсказал близката смърт на Охозия и ги укорил, че отиват да се съветват с чужд бог. Пратениците се върнали посрамени в Самария, а царят, възмутен от дързостта на Илия, заповядал да бъде заловен. Това обаче не било лесно. Трите един след друг изпратени отреди били унищожени от пророка, който хвърлил върху тях небесен огън, после той сам отишъл при царя и му предсказал скорошна смърт, защото отдавал чест на ханаанските богове. Скоро Охозия издъхнал и на трона се качил Иорам, последният цар от династията на Ахав.

Вдигането на Илия на небето

Илия обикалял Ханаан, придружен от най-верния си ученик Елисей. Когато стигнали при Иерихон, пророкът пред очите на петдесет други пророци ударил река Йордан с плаща си и водата веднага се разделила на две. Когато се намерили отвъд реката, внезапно се извила вихрушка и се появила огнена кола, с впрегнати в нея жребци. Илия се качил на пламналата колесница и се понесъл към неизвестния безкрай на небето. Елисей раздрал дрехите си на късове и викал отчаяно: „Отче мой, отче мой, колесница на Израиля и негова конница!“ Но като не получил никакъв отговор, разделил водата на Йордан с оставения от учителя си плащ и се върнал в Иерихон. Под впечатлението от чудото тамошните пророци провъзгласили Елисей за наследник на Илия.

Чудесата на Елисей

Жителите на Иерихон се оплаквали, че водата им не е хубава, а земята неплодородна. Елисей поискал да му дадат един нов съд със сол и като ходел от извор на извор, подобрил водата със солта, която сипвал в нея. Оттогава Иерихон имал хубава вода за пиене и плодородна земя. След известно време Елисей се отправил за Ветил, защото противно на своя учител, който предпочитал да пребивава в пустинята, той упражнявал мисията си главно в градовете и селата. Веднъж, когато вървял по един крайградски път, бил заобиколен от група разпуснати деца, които почнали да се подиграват на неговата плешивост и да крещят: „Върви, плешивецо! Върви, плешивецо!“ Пророкът изгледал малките немирници и ги проклел в името на Йехова. Тогава от гората излезли две мечки и разкъсали четиридесет и две деца. От Ветил пророкът се отправил за планината Кармил, а оттам за столицата на страната Самария. Там при него дошла една вдовица и му се оплакала, че кредитор й взел двамата синове в робство заради дълг. Елисей се смилил над жената, понеже била вярна почитателка на Йехова. И по чудотворен начин й произвел толкова дървено масло, че тя могла да го продаде и да изкупи синовете си. В Сонам живеела жена, която се оженила за много по-възрастен от себе си мъж и нямала деца с него. Тя винаги приемала пророка извънредно гостолюбиво и гостоприемството й отишло толкова далече, че държала за него винаги готова отделна стая с легло, маса и свещник. Елисей желаел да се отблагодари на сонамката и благодарение на чудотворната си сила направил така, че тя родила син. Няколко години по-късно момчето заболяло тежко и умряло. Тогава пророкът стоплил трупа с тялото си и му възвърнал живота. В Галгал царял такъв глад, че хората се хранели с трева и бурени. Един богобоязлив мъж от Валшалища узнал, че Елисей се намира в Галгал, и понеже не искал пророкът да страда от глад, донесъл му двадесет ечемичени хляба и торба прясно събрано жито. Пророкът му поблагодарил за подаръка и наредил хлябовете да бъдат разделени между стоте души, които в момента се намирали при него. Дарителят обаче протестирал, защото основателно смятал, че хлябът няма да стигне за всички. Станало обаче чудо: хлябовете се размножили и не само че всички утолили глада си и се наситили, но дори взели хляб и за в къщи.

Как Елисей излекувал прокажения

Нееман, главнокомандуващ при сирийския цар, бил човек богат и почитан. Не бил обаче щастлив, защото се заразил от проказа. Съпругата му имала между прислугата си момиче, което разбойници били отвлекли от Израил и продали на Нееман като робиня. Израилската робиня се смилила над своя господар и му открила, че в Самария живее велик пророк, който може да го излекува. Зарадван, Нееман помолил господаря си да му позволи да отиде в Самария и да му даде препоръчително писмо до израилския цар. „Заедно с това писмо, ето, пращам при тебе Неемана, моя слуга, да снемеш от него проказата му.“ Израилският цар раздрал дрехите си и викнал: „Нима аз съм Бог да умъртвявам и съживявам, та праща при мене да снема от тоя човек проказата му?“ Той подозирал, че хитрият владетел на Дамаск просто търси повод, за да обяви война на Израил. Когато се тревожел така и търсел изход от трудното положение, Елисей го помолил чрез пратеник да изпрати болния при него. Гордият сирийски сановник пристигнал пред къщата на пророка на великолепна колесница, обкръжен от многобройна свита. Елисей не излязъл да го посрещне и да му се поклони, както очаквал Нееман, а само му казал чрез слугата си да се потопи седем пъти в Йордан и ще бъде излекуван. Нееман се почувствувал обиден до дъното на душата си. Никога още не му се било случвало да се отнесат към него по такъв пренебрежителен начин. Освен това подозирал, че тази работа с потопяването в Йордан е просто подигравка с неговата особа. Той не можел да овладее гнева си и избухнал: „Нима дамаските реки Авана и Фарфар не са по-добри от всички израилски води? Не можех ли да се окъпя в тях и да се очистя?“ Силно възмутен, той шибнал конете с камшик и си заминал. По пътя обаче слугите му го убедили, че в същност нищо лошо няма да му стане, ако послуша съвета на нелюбезния пророк. Тогава той завил към Йордан и се потопил седем пъти във водата. И — о чудо! Проказата изчезнала, сякаш някой я махнал с ръка, а тялото му станало чисто като на новородено дете. Изпълнен с благодарност, Нееман полетял към чудотвореца и му предложил в награда злато, сребро и скъпоценни дрехи. Когато Елисей отказал да приеме възнаграждение, той възкликнал възбудено, че отсега нататък ще почита само Йехова, който му възвърнал здравето. А щом чул, че Йехова може да бъде почитан само в собственото му отечество, заповядал на слугите да напълнят чували с израилска земя и да ги натоварят на две мулета. Той искал да изсипе донесената пръст у дома си пред олтара на Йехова и по този начин да удовлетвори буквата на закона. По едно време обаче го обзели съмнения. Като дворцов сановник той трябвало да участвува в религиозните обреди в храма на сирийския бог Римон. Когато царят, неговият господар, ще прави поклони пред Бога, той също ще трябва да се навежда дълбоко. Затова помолил благодетеля си отсега да му прости за това вероотстъпничество, в отговор пророкът го благословил и с това предварително му простил греха. Слугата на Елисей подслушал разговора и решил да измъкне с хитрост нещо от съкровищата, които господарят му отхвърлил с толкова леко сърце. Той настигнал Нееман и като го спрял на пътя, съобщил му, че неговият господар моли за един талант сребро и две дрехи за двама младежи, които току-що пристигнали на гости при него от планините на Ефрем. Сирийският сановник с готовност изпълнил молбата и вместо един талант му връчил дори два таланта сребро. Слугата скрил у дома си тия изтръгнати по мошенически начин дарове. Нищо обаче не могло да се скрие от пророка. Той повикал виновника при себе си и го скастрил с гневен глас: „Време ли е да се взема сребро и да се вземат дрехи или маслинени дървета и лозя, дребен или едър добитък, слуги или слугини? Нека прочее Неемановата проказа се залепи на тебе и на потомството ти вовеки.“ И така станало.

Унищожението на династията на Ахав

Израилският цар Иорам царувал дванадесет години. След като се качил на трона, той тръгнал заедно с иудейския цар Иосафат срещу царя на Моав Меса, който бил васал на Израил, а сега отказал да плаща данък. Съюзените войски нахлули от юг в Моавската страна и нанесли тежко поражение на васала, обаче не успели да му наложат отново робство. Незабавно царят на Дамаск Бен Хадад нахлул в Израил и стигнал при стените на Самария. Обсадата била продължителна и в столицата се ширил такъв глад, че майки изяждали собствените си деца. За щастие в сирийския лагер се разнесъл слух, че хетски и египетски войски идват на помощ на обсадените. Царят на Дамаск се оттеглил панически и Самария неочаквано избегнала страшното унищожение. След известно време цар Бен Хадад заболял тежко. Когато узнал, че към Дамаск се приближава Елисей, изпратил при него своя сановник Азаил с богати дарове и го молил да го излекува. Елисей изслушал молбата на Азаил и се разплакал. Попитан защо плаче, отговорил тъжно: „Защото зная какво зло ще сториш на израилевите синове: крепостите им на огън ще предадеш, момците им с меч ще погубиш, кърмачетата им ще избиваш и непразните им жени ще разсечеш.“ На тия думи Азаил отговорил: „Какво е твоят раб, мъртво псе, та да може да направи такова голямо дело?“ Тогава пророкът му заявил тържествено: „Господ ми показа в тебе царя на Сирия.“ Осмелен от пророчеството на светия израилски мъж, Азаил се върнал при господаря си, удушил го със завивката и се провъзгласил за цар на Дамаск. Иорам желаел да използува преврата и размириците в Дамаск, за да отнеме от арамейците град Рамот Галаадски, но при едно от сблъскванията бил ранен. Поради това поверил командуването на военачалника си Ииуй, а той се върнал в Изреел, за да си лекува раните. Там дошъл да го посети иудейският цар Охозия, с когото бил в приятелски отношения. Като син на Ахав и почитател на златния телец Иорам бил мразен от йеховистите. Пророк Елисей решил да се възползува от болестта му, за да го лиши от трона. Той пратил в Рамот Галаадски свой доверен ученик с поръчение да помаже за цар военачалника Ииуй. През време на тайната церемония пратеникът на Елисей изрекъл следните тържествени думи: „Тъй говори Господ, Бог израилев: помазвам те за цар над народа господен, над Израиля. И ти ще изтребиш дома на Ахава, твоя господар, за да отмъстя за кръвта на моите раби — пророците, и за кръвта на всички раби господни, паднали от ръката на Иезавел.“ Когато израилската войска узнала за помазването, единодушно провъзгласила Ииуй за цар на Израил. Новият владетел от името на Елисей веднага се качил в колесница и полетял към Изреел начело на разбунтуваната войска. Иорам не знаел нищо за заговора, затова се учудил при вестта, че Ииуй напуснал Рамот Галаадски и иде при него. Той пратил насреща му едно след друго две пратеничества, които обаче не се връщали, понеже бунтовникът ги задържал насила. Обезпокоен от липсата на вести, Иорам, придружен от иудейския цар Охозия, тръгнал лично да срещне своя военачалник. Посрещнат с обиди от бунтовниците, той се опитал да бяга, но паднал мъртъв от колесницата, пронизан от стрелата на изменника узурпатор. Охозия също се хвърлил да бяга, но ранен от Ииуй, довлякъл се до Мегидон, където умрял поради изтичане на кръвта му. Слугите му откарали трупа в Йерусалим, за да го погребат в гроба на Давид. Царица Иезавел разбрала, че ударил последният й час. Тя решила да се приготви достойно за смъртта, начервила лицето си и накъдрила косата, а после застанала гордо при един прозорец на двореца. Когато Ииуй се показал на улицата, тя го посрещнала с обиди и подигравки. Разяреният цареубиец заповядал да я изхвърлят през прозореца, а смазаното й тяло било отъпкано от конете на неговата колесница. Иезавел лежала цяла нощ в локва кръв, докато в двореца имало пир на заговорниците. Ииуй заповядал царицата да бъде погребана, но се оказало, че кучетата изяли трупа й, от който останали само жалки остатъци. По този начин се изпълнила и втората част от предсказанието на Илия. В Самария се намирали седемдесетте синове на Ахав. Ииуй написал писмо до старейшините на града, с което искал главите им като доказателство за послушание. Главите били донесени в кошове от уплашените жители на града и Ииуй заповядал да бъдат наслагани на два купа пред портата на столицата му Изреел, та населението със собствените си очи да се убеди, че родът на Ахав е унищожен. Преди тялото на убития цар Охозия да бъде докарано в Йерусалим, неговите четиридесет и двама братя, които не знаели за преврата, тръгнали да посетят Иорам. Ииуй ги хванал и заповядал да бъдат посечени при кладенеца на дома му. Когато пристигнал в Самария, жестокият узурпатор извършил кървава сеч на привържениците, приятелите и чиновниците на Иорам. После повикал в столицата всичките жреци на Ваал от целия Ханаан, като ги уведомил, че по случай коронацията си иска да принесе жертви на техните богове. Това обаче било хитрост. Когато жреците изпълнили храма до последното място, върху тях се хвърлили войници и ги изсекли до крак. Идолът на Ваал бил разбит, а храмът осквернен, като го определили за обществен клозет. Йехова възтържествувал над ханаанските богове. Това обаче било половинчата победа, защото Ииуй не премахнал култа на златния телец, чиито центрове били градовете Ветил и Дан. Това предизвикало недоволство сред пророците, които го издигнали на трона, а Йехова се разсърдил и позволил самозваният цар на Дамаск Азаил безнаказано да опустошава всичките израилски земи на изток от Йордан. Ииуй умрял след двадесет и осем години царуване. На израилския трон се качил синът му Иоахас, който царувал шестнадесет години.

Готолия — царица на Иудея

Готолия, майка на убития иудейски цар Охозия, била дъщеря на Иезавел и Ахав и подобно на майка си била жена със силна воля. Под нейно влияние култът на Ваал постепенно почнал да взема връх над култа на Йехова. В храма на Соломон димели жертвеници на чужди богове, а техните жреци и дарители се чувствували там като у дома си. При вестта за смъртта на сина си Готолия извършила кървав преврат и сама взела властта. Към трона вървяла по многобройни трупове, като избила всички членове на царския род. Не посмяла обаче да убие сестрата на Охозия Иосавета, защото тя била жена на могъщия първосвещеник на Йехова Иодай. Иосавета спасила от кървавата дворцова баня едногодишното момче на Охозия на име Иоас и скрито от царицата го отглеждала у дома си. Когато момчето навършило седем години, първосвещеник Иодай организирал голямо съзаклятие от йеховисти. Най-напред влязъл в тайни преговори с всички командири на армията и ги спечелил за каузата на Иоас. После под предлог, че ще уреди празнуване на съботата в Йерусалим, събрал левитите от цялата иудейска държава и ги въоръжил с оръжие от арсенала на Давид. В определения за празнуване ден войниците на вождовете, участвуващи в съзаклятието, заели района на храма, разоръжили царската стража и убивали всеки чужд човек, който се опитвал да влезе вътре. В даден момент Иодай извел на двора малкия Иоас под охраната на въоръжени левити и го помазал за цар. Когато коронясал момчето с царска диадема и го настанил на трона, храмът бил разтърсен от мощен възглас: „Да живее царят!“ Едва в този момент Готолия забелязала, че в храма става нещо необикновено. Тя изтърчала от двореца и когато съзряла на трона коронясаното момче, викнала ужасена: „Измяна, измяна!“ Иодай заповядал да я откарат в дворцовата конюшня и там да я прободат с мечове. Докато Иоас бил малолетен, от негово име управлявал първосвещеник Иодай. Благодарение на него последователите на Йехова отново възтържествували. Йерусалимският храм бил очистен от всичките следи на идолопоклонство, жертвениците на Ваал били съборени, а жреците му — пропъдени. Това довело до сериозни повреди на свещената сграда, които трябвало да бъдат поправени. Освен това поради дългогодишна занемареност и равнодушие към култа на Йехова стените започнали да се рушат. Възстановяването на храма и довеждането му до първоначалното великолепие изисквало значителни парични вложения. Цар Иоас обявил събиране на суми от иудейското население за заплащане на занаятчиите и покриване стойността на камъните, желязото и медта. За тази цел при портата на храма била сложена голяма кутия с отвор, в която верните пускали даровете си. Дарения за възстановяване на храма били събирани цели двадесет и три години, никакви работи обаче не били започнати, защото свещениците присвоявали всичко, което вярващият народ пускал в кутията. Най-сетне това нервирало царя и той поверил контрола върху кутията на своя писар. Оттогава даренията в кутията били изсипвани, сумата преброявана в присъствието на царския сановник и първосвещеника. След известно време най-сетне могло да се пристъпи към възстановяването на храма. Първосвещеник Иодай умрял на сто и тридесет години. След неговата смърт цар Иоас се отрекъл от Йехова под натиска на влиятелни иудейски първенци и почнал да отдава чест на Ваал. Когато синът на Иодай, свещеник Захария, го обвинил с остри думи, че е отстъпил от вярата, той заповядал да бъде убит с камъни, забравил, че дължи трона си на неговия баща. Йехова решил да накаже изменника и веднага в Иудея нахлул дамаският цар Азаил, който започнал да опустошава страната и да избива населението. Военните поражения предизвикали в страната дълбоко недоволство. Иоас загубил подкрепата на народа и на това отгоре заболял тежко. Свещениците на Йехова, които не му простили убийството на Захария, се възползували от неговата болест. Под тяхното предводителство избухнала дворцова революция, болният Иоас бил убит от собствените си слуги.

Залез и упадък на Израил

Ииуй бил в много лоши отношения с царя на Дамаск Азаил. Защото, когато асирийският цар Салманасар III атакувал Дамаск, Ииуй застанал на негова страна и дори му плащал периодично данък. Скоро, изтощена от вътрешни размирици и заплашена от планинските мидийски племена, Асирия трябвало да се откаже от политиката си на експанзия. Азаил се възползувал от този случай, за да си отмъсти на Ииуй. Посредством ред военни походи той овладял териториите отвъд Йордан. След загубването на Моав и Трансйордания територията на Израил се намалила почти с една трета. Царуването на Ииуй завършило с поражение и отслабване на държавата. Неговият син Иоахаз, който царувал седемнадесет години, трябвало да признае хегемонията на Дамаск. Израилската армия престанала да съществува. Иоахаз имал право да държи съвсем малки въоръжени сили, които се състояли от десет хиляди пехотинци, десет бойни коли и петдесет за нуждите на двореца. Страната се оказала напълно беззащитна. Цар Азаил я прекосявал надлъж и нашир с армията си и оголвал селата и градовете от храна. Безсилието на Израил позволило на Азаил да тръгне срещу филистимляните и Иудея. След превземането на филистимския град Гет нападнал Йерусалим. Вдигнал обаче обсадата, понеже иудейският цар Иоас му платил огромен откуп в злато и сребро. На израилския трон се качил Иоас. Той бил енергичен вожд и ръководител на държавата. През неговото царуване Асирия отново атакувала Дамаск и му нанесла сериозно поражение. Иоас се възползувал от временната слабост на най-големия си враг и си възвърнал всички територии, загубени от баща му. После нахлул в Иудея, победил я и ограбил напълно Йерусалим. След като съборил стените на града, сложил на иудейския трон Амасия като свой васал и се върнал в Самария. Отслабването на Дамаск и вътрешните затруднения на Асирия дали възможност на целия Ханаан да си отдъхне по-свободно. През времето на цар Иеровоам II Израил се вдигнал от упадъка си и влязъл в период на голям стопански разцвет. В страната настъпило благоденствие, което напомняло за царуването на Соломон. Международната търговия отново се оживила, създал се многоброен слой от заможни хора, Самария порасла значително като град и станала голяма: метрополия. Но този период на блясък имал и своите сенки. Собствениците на дребни земеделски стопанства били заместени от едри земевладения, обработвани от роби и безземлени селяни. Докато малоброен слой от обществото живеел в нечуван разкош и разврат, в страната се ширела бедност, несправедливост, корупция и гнет на лишеното от имот население. Богаташите не проявявали никаква милост към бедните, лишавали ги от личната им свобода за дългове, продавали им храна на прекалено високи цени, по безчовечен начин изстисквали от тях всичко, което могли, за да поддържат разсипническия си начин на живот. Разноските на водените от Иеровоам II войни падали главно върху народните маси, докато собствениците на големи имения и държавните сановници трупали все по-грамадни богатства. В това време в Текуа, близо до Витлеем, живеел иудеят Амос. Като животновъд той през целия си живот прекарвал по просторните планински плата и водел там суров и честен живот в близък контакт с природата. Един ден той имал видение, че Йехова му поверява мисията да обнови света. Тогава взел овчарската си гега в ръка и тръгнал към Самария. Този град на развалата и разврата го потресъл до дъното на душата. С ужас гледал той начервените жени, елегантно облечените младежи, големците с корави сърца, нечувания разкош в къщите и дворците, а, от друга страна, съжалявал простолюдието, което живеело в крайна мизерия и страдания. Тогава той веднага се отправил за Ветил, религиозния център на Израил. Там се изправил пред светилището, в което Мойсеевият Бог бил почитан под формата на златен телец, и започнал да пророчествува. Жителите на града и поклонниците смаяни слушали екзалтираните думи на пастира от далечните планини. Той говорел с твърд, недодялан език, изпъстрен с картини, в които се явявали птици, мечки, лъвове и змии. Имал чистия поглед на човек от планините и дълбокото убеждение, че носи на хората словото божие. Във видения, в които скакалци и небесни пламъци поглъщали Израил, той предупреждавал хората, че Йехова ще изпрати върху тях наказания заради беззаконията им. Същевременно постоянно подчертавал, че не е пророк. И наистина той бил някак си по-различен от пророците във всяко отношение. Не придавал значение, както те, на спазването на външните форми на религиозния ритуал, а подканвал хората да не обиждат Бога с разврата си, с лукса и коравите сърца по отношение на бедните и беззащитните. Това били поучения, каквито никога още не били чувани от устата на вдъхновените йеховисти. В речите си Амос предсказвал гибелта на Израил и Самария, понеже богаташите, които спели на легла от слонова кост, живеели всред разврат и лукс, обливали се с благовония, експлоатирали и жестоко потискали бедните народни маси. Изпълнен с възмущение, той викал към тях: „Изслушайте това вие, които жадувате да погълнете бедни и да погубите сиромаси, — вие, които казвате: кога ще премине новолунието, за да продаваме жито, и събота — да отворим житниците, да намалим мярката, да уголемим цената на сиклата и да измамваме с неверни къпони[1], да прикупваме неимотни със сребро и сиромаси за чифт обувки, а отсевки от жито да продаваме?“ Това били тежки обвинения. Защото Амос обвинявал богатите израилтяни, че мамят бедните с качеството, теглото и цената на зърнените храни, че налагат върху хората робство за дългове и дори за чифт обуща. Като заклеймявал моралното разложение и разпадането на израилското общество, пророкът се изложил на омразата на големците и станал опасен бунтовник в техните очи. Първосвещеник Амасия предупредил цар Иеровоам: „Амос дига бунт против тебе всред дома израилев; земята не може да търпи неговите думи.“ По поръчение на царя пророкът бил прогонен вън от границите на Израил, за да не подбужда народа срещу угнетителите и експлоататорите. В това време сякаш в потвърждение на предупрежденията на Амос над Израил и Иудея надвиснала страшна опасност. След като се справила с вътрешните си трудности, Асирия се измъкнала от своето временно безсилие. На трона се качил знаменитият боец Теглатфеласар III, който бил наричан още Пулу. Въпреки че той започнал брутална политика на агресия, Израил не проумял опасността. Държавата била разтърсвана от дворцови революции и вътрешни размирици. Двете партии, съставени от привърженици на Египет и Асирия, се борели ожесточено помежду си и ширели анархия в Самария. Синът на Иеровоам II Захария бил убит от Селум след шестмесечно царуване. Селум на свой ред паднал от ръката на някой си Менаим. Узурпаторът се задържал на трона пет години и ширел терор по цялата държава, като се облягал на мощта на Асирия. Теглатфеласар нахлул за пръв път в Израил и закрепил своя васал на трона. После се върнал в Ниневия, като получил данък хиляда таланта сребро. Менаим се сдобил с тази сума, като взел от всеки заможен гражданин по петдесет сикли сребро. Това предизвикало всеобщ кипеж. Синът на Менаим Факия се задържал на трона само две години и станал жертва на заговор, начело на който стоял един от военачалниците на име Факей. По този начин победила египетската партия. Факей започнал своята противоасирийска политика, като сключил съюз с царя на Дамаск Рецин I. Съюзниците обаче се чувствували твърде слаби, за да тръгнат с оръжие в ръка против Асирия. Затова поканили Иудея да се присъедини към тях. Но като получили отказ, решили насила да я принудят да участвува в общия фронт. Иудейският цар Ахаз се намерил в трудно положение. Докато двамата съюзници го нападнали от север, от юг го атакували идумейците, а от запад филистимляните. След поражението си на открито бойно поле той се затворил в стените на Йерусалим, обсаден от сирийско-израилската войска. Ахаз потърсил помощ от Молох и принесъл в жертва върху жертвеника му малкия си син. Когато обаче това не дало никакъв резултат, въпреки предупрежденията на пророк Исай, помолил царя на Асирия да му се притече на помощ, като му изпратил в дар всичкото злато и сребро, което събрал в храма и двореца, и писал в писмото си: „Аз съм твой раб и твой син; дойди и ме защити от ръката на сирийския цар и от ръката на израилския цар.“ Теглатфеласар III в светкавична кампания разрушил Дамаск и убил цар Рецин, а после нахлул в Израил. Неговите бойци с островърхи шлемове и железни ризници опустошавали страната и избивали населението. Всред димовете на запалените израилски градове и села се носели стоновете на изтезаваните и агонизиращи жертви. Нашествениците изваждали очите на пленниците, отсичали им краката и ръцете, забивали ги на кол и ги дерели живи. Оцелялото население асирийският владетел преселил във вътрешността на Месопотамия, а на негово място изпратил сбирщина от други покорени азиатски племена. С изключение на хълма, на който се намирала Самария, Израил станал асирийска провинция. Иудея заедно с Йерусалим оцеляла, но останала васал на Асирия и трябвало да откупва привидната си независимост с плащането на тежък всекигодишен данък. Самария била мощна недостъпна крепост и асирийците дори не се опитали да я превземат. Цар Факей се затворил в нея заедно с остатъците от войската си, но не се задържал дълго на трона. Вследствие на интригите на Теглатфеласар асирийската партия извършила преврат и убила нещастния цар. Властта заграбил водачът на заговора Осия, послушно оръдие в ръката на асирийския владетел. Няколко години той плащал данък на своя покровител. С течение на времето обаче като резултат на интригите на Египет антиасирийската партия отново вдигнала глава и започнала да упражнява върху него натиск да се разбунтува. Осия се решил на тази стъпка, когато Теглатфеласар умрял през 727 г. пр.н.е. Тогава Сирия се вдигнала на въстание и въстаническото движение обхванало и Самария. Наследникът на Теглатфеласар, Салманасар V, веднага тръгнал срещу въстаниците, нанесъл поражения на израилтяните на открито поле и взел в плен Осия, когото изпратил в Ниневия окован във вериги. През 724 г. пр.н.е. пристъпил към обсада на Самария. Две години по-късно умрял, без да осъществи намерението си. Едва Саргон II превзел и разрушил последния израилски бастион. По асирийски обичай Саргон II преселил горните слоеве на населението в Асирия, отчасти в Маран, отчасти край река Гозан. А в опустошените израилски земи веднага пратил смесица от разни племена от Арабия и Вавилон. Новите заселници също започнали да почитат Йехова. Тогава асирийският цар им изпратил един от еврейските свещеници, за да внедри в тях принципите на Мойсеевата религия. По този начин изчезнали без вест десет Иаковови колена, а тяхното място било заето от конгломерат от народности, който по-късно получил общото название самаритяни.

Съдбата на иудейското царство

След убийството на Иоас, син на Иоахаз и Сева, на иудейския трон се качил Амасия. Той разбил идумейците на юг от Мъртвото море и им взел идолите на техните богове, които сложил в двора на Йерусалимския храм. По този повод в столицата избухнал бунт на йеховистите. Амасия избягал в Лахис, където бил убит от съзаклятници. Неговият син Узий, наричан също така Азарий, бил храбър вожд и добър владетел на страната. Той възстановил приятелските отношения с Израил, победил филистимляните, усмирил неспокойните арабски племена и покорил амонитяните. Положил също така усилия за значителното повишаване на отбранителната мощ на страната чрез засилване на армията и укрепяването на Йерусалим. Благодарение на това, че затвърдил властта си над идумейците и укрепил пристанището Елад, той успял да възстанови морската търговия в Червеното море и значително да издигне благоденствието на страната. В края на своето царуване обаче попаднал в остър конфликт с духовенството, понеже си присвоил правото да принася жертви на Йехова. На всичко отгоре се заразил от проказа и поради тази страшна болест трябвало да се оттегли на усамотение в околностите на Йерусалим. Тогава свещениците започнали тържествуващо да говорят, че Йехова го наказал по този начин, защото погазил правата им. Неговият син Иоатам царувал само пет години. Противоположно на баща си той бил ревностен йеховист, но въпреки това в Иудея буйно цъфтял култът на чуждите божества, дърветата и камъните. През неговото царуване се постигнал съюз между Израил и Дамаск, за да нападнат незабавно Иудея. На трона се качил синът му Ахаз. Обсаден от войските на сирийско-израилския съюз, той — както вече знаем — принесъл в жертва чрез всесъжение собственото си дете и повикал на помощ Асирия. В това време развил мисионерската си дейност пророк Исай, образован човек, великолепен оратор и писател. С вдъхновени думи той заклеймявал идолопоклонството, което се ширело в страната, подканвал иудейската държава да вярва в покровителството на Йехова и предупреждавал да не се сключва съюз с Асирия. Но Ахаз не послушал просветения мъж и призовал на помощ страшния азиатец. Последствията се оказали безкрайно пагубни не само за братския Израил, но и за Иудея. Страната, опустошена от чуждата войска, изпаднала в мизерия. Съкровищниците на храма и двореца се изпразнили, след като било платено на привидния избавител. Иудея загубила независимостта си. Ахаз тръгнал за Ниневия, за да отдаде почит на асирийския цар. Огромният град с великолепните си сгради му направил такова впечатление, че той станал запален почитател на неговите богове. В Йерусалимския храм заповядал да преместят настрани олтара на Йехова и на негово място издигнал олтар, посветен на чуждите богове. В града на Давид станала на мода религията и културата на Асирия. През царуването на цар Езекия паднала Самария. Това направило в Иудея потресаващо впечатление. Пророк Исай предупреждавал народа за асирийската опасност и викал: „Стрелите му са изострени и всичките му лъкове — изопнати; копитата на конете му са като кремъци, и колелата му — като вихър; ревът му е като рев на лъвица; той рика като лъвче, и ще зареве, ще сграбчи плячката и отнесе, и никой не ще я отнеме.“ С думи, пълни с апокалиптичен ужас, подканвал Иудея да отхвърли чуждите богове и да се върне на пътя на Йехова. Той заклеймявал двуличието на богаташите, които постели и принасяли жертви в Йерусалимския храм, а в същото време потискали бедните, сираците и децата. За пръв път в историята на Израил поучавал, че ритуалните обреди нямат никаква стойност, ако към тях не се пристъпва с чисто и праведно сърце. Под влияние на пророка цар Езекия предприел широка акция за възраждането на иеховизма. Той унищожавал всички прояви на идолопоклонство, трошал камъните и сечал дървета, пред които населението се кланяло като пред божества, дори заповядал да се строши медната змия, излята по нареждане на Мойсей. Реакцията на иеховизма била едновременно предизвикателство по отношение на Асирия. Езекия бил разумен владетел и си давал сметка, че рано или късно ще стигне до разправа с оръжие в ръка със страшния неприятел. Затова трупал съкровища и оръжие в складовете, обучавал войската и засилил отбранителната мощ на Йерусалим, като издигнал втора крепостна стена и здрави ъглови кули. Преди всичко обаче решил да снабди столицата с вода. За тази цел заповядал да се изсече в скалата подземен канал, по който водата от извора Геон изтичала право в града. Йерусалим станал център на трескави политически преговори. Техен резултат било създаването на противоасирийски съюз, в който влезли вавилонският княз Беродах Баладан, египетският фараон, както и владетелите на финикийските и филистимските държавици. Съюзниците свързвали надеждите си главно с Египет, но пророк Исай като образован и опитен човек знаел, че Египет бил отслабнал от вътрешните размирици. Затова предупреждавал цар Езекия да не разчита на помощта на фараона. „Защото Египет няма да може да помогне!“ — повтарял той с укор, понеже бил огорчен, че не са потърсили навреме съвета му. Работите обаче били отишли твърде далеко, за да може Езекия да се оттегли. Скоро огънят на бунта избухнал между васалните държави на Асирия. Сенахирим светкавично завладял Вавилон, потушил въстанието във Финикия, а после се насочил срещу египетската армия, която бързала да дойде на помощ на съюзниците. И тогава предвижданията на Исай се изпълнили. В околността на Екрон египтяните понесли съкрушително поражение и избягали, като оставили съюзниците си на благоволението на съдбата. Сенахирим превзел крепостта Лаких, опустошил Иудея и откарал в Асирия жителите на заетите градове и села. Единствено Йерусалим се отбранявал всред пожари и пепелища. Асирийският цар го обкръжил с войската си и на два пъти — веднъж чрез пратеници, а втори път писмено — призовавал Езекия да капитулира. Тогава Исай отново излязъл на сцената и разпалвал сънародниците си за съпротива, като с пророчески думи предвещавал, че Йехова ще накаже неприятелите. И наистина една нощ в неприятелския стан се явил ангел с меч и избил 185000 асирийски бойци. Сенахирим заповядал отстъпление и се върнал в Ниневия. Йерусалим бил свободен. Езекия царувал още няколко години и успял да издигне Иудея от развалините и пепелищата. Бързо настанало благоденствие и хората почитали само Йехова, избавителя им от асирийската опасност. Пророк Исай, който толкова сполучливо предсказал бъдещето, се радвал на най-голямо уважение както в царския двор, така и всред широките народни маси на Иудея. Синът на Езекия Манасия (687–642 пр.н.е.) бил на дванадесет години, когато се качил на трона. Дворцовата камарила, която управлявала от негово име и го възпитавала през младежките му години, се състояла от врагове на иеховизма. Под тяхно влияние царят възстановил култа на чуждите богове. По възвишенията на иудейската земя отново се покланяли пред каменни стълбове и дървета, в Йерусалимския храм били издигнати жертвеници и статуи на асирийски, ханаански, моавски и сидонски божества. С най-голям култ била обграждана богиня Астарта. В двора на храма живеели жрици, които се отдавали на ритуален разврат в нейна чест. Освен това били почитани Слънцето, Луната и планетите. При входа на храма построили конюшня, в която държали коне, посветени на бога-слънце. В Ге-Хинон принасяли в жертва на Молох бебета и лично царят пожертвувал сина си за всесъжение. Едновременно верните почитатели на Йехова били подложени на жестоки преследвания. Манасия, обзет от безумието на идолопоклонството, се опетнил с невинната кръв на много мъченици, особено на пророци, които смело го укорявали и вещаели бърз край на Иудея. От мъченическа смърт загинал и старият пророк Исай, прерязан наполовина с дървен трион.[2] Манасия при борбата си с опозицията от йеховисти се опирал на Асирия и станал неин васал. Тогава Асирия се намирала на върха на своята мощ. На трона й се качил най-големият асирийски цар Асурбанипал, просветен човек, който разширил и изградил Ниневия като великолепен град, а също така натрупал в библиотеката си хиляди таблички с клинообразно писмо, съдържащи най-големите съкровища на писмеността от миналите векове. Към 652 г. пр.н.е. братът на Асурбанипал и губернатор на Вавилон се разбунтувал, а едновременно с него вдигнали въстание и покорените асирийски васали. Тогава Манасия си навлякъл подозрението, че е бил в заговор с бунтовниците. Асирийската войска нахлула в Иудея и Манасия бил откаран в Ниневия окован във вериги. Там прекарал няколко години в тъмница и под влияние на страхотните преживелици се обърнал към иеховизма. Когато бил пуснат на свобода, върнал се в Йерусалим и почнал да преследва идолопоклонството и да отдава божествена почит само на Йехова. Неговият син Амон царувал само две години. Той бил младеж, възпитан в култа на чуждите богове, затова се мъчел да обезсили последните действия на баща си и загинал от ръката на съзаклятници йеховисти. На трона се качил Иосия (640–609 пр.н.е.). В шестата година от неговото царуване Асирия била сполетяна от страхотен удар. От кавказките планини се изляла необхватна вълна от диви скитски племена, заляла Мидия и Асирия, преминала през Ханаан, като заобиколила Йерусалим, и се спряла при Нил. Асирийският цар се затворил в Ниневия и оцелял, но държавата, опустошена от това нашествие, вече не могла да се въздигне, въпреки че след няколко години скитите се върнали в своите планински гнезда. Иосия се възползувал от слабостта на Асирия и започнал трескава дейност, за да проведе в държавата си основни социални и религиозни реформи. В стремежа си към консолидация на обществото той преследвал с безогледна суровост всички чужди култове и направил от иеховизма единствена държавна религия. В тази работа бил подкрепян от свещениците, както и от пророците Нахум и Софоний. В тринадесетата година от неговото царуване в столицата се явил великият пророк Йеремия, потомък на свещенически род, който произхождал от първосвещеник Авиатар. Йеремия се отнесъл благосклонно към реформите на царя, защото те се равнявали на въвеждане теократичен строй в Иудея. Той обаче предчувствувал, че острието на тези реформи в същност е насочено срещу асирийското влияние и предупреждавал да не се сключва съюз с Египет, защото той ще докара нещастия и гибел на Иудея. В речите си Йеремия предвещавал нашествие на народите от север и разрушаване на Йерусалим, което не му спечелило популярност между жителите на столицата. След петдесет години идолопоклонство било необходимо храмът да бъде очистен от многобройните следи от чужди култове и да се извърши ремонт на сградите. И тогава се случило нещо, което развълнувало дълбоко всички верни йеховисти. В килерите на храма бил намерен свитък с текста на забравената „Книга на закона“ или най-вероятно с текста на книгата „Второзаконие“. Първосвещеник Хелкия я прочел на развълнувания Иосия. Тя определяла между другото тежки наказания за ония, които не спазват установените от Мойсей ритуални предписания. Обърнали се за съвет към пророчица Олдама и тя потвърдила автентичността на книгата и успокоила царя, че изброените в текста наказания не се отнасят за неговата личност, понеже той запазил вярност към Йехова. После намерената свещена „Книга на закона“ била прочетена тържествено в двора на храма, а верните дали клетва, че ще спазват нейните предписания. От това събитие минали няколко години, в Асирия се развихрила нова политическа буря. След смъртта на Асурбанипал цели провинции започнали да се откъсват от асирийската държава, от север напирали индийците, а от юг прииждали семитските халдейски племена, които завладели Вавилон. През 612 г. пр.н.е. завоевателите превзели Ниневия и я унищожили напълно. Вождът на асирийската армия избягал с остатъка от войската в Харан и там се отбранявал с последни сили. Халдейският цар Навуполасар избрал Вавилон за своя столица и върху развалините на Асирия основал държава, наричана халдейска или нововавилонска. Понеже той бил вече в напреднала възраст, ръководенето на военната кампания възложил на сина си Навуходоносор. Фараонът Нехао II разбрал колко голяма опасност се е надвесила над Египет от страна на новите завоеватели. Въпреки че през целия си живот бил воювал с Асирия, сега той решил да отиде на помощ на асиоийските части, които се готвели в Харан за последна разправа с нашественика. При това положение Иосия не се оказал далновиден политик. Заслепен от омразата към Асирия, той решил да прегради пътя на египетската войска, която бързала през Ханаан за Харан. Но в сражението при Мегидон претърпял поражение и паднал на бойното поле, пронизан от стрелата на египетски лъконосец. Тялото му било откарано в Йерусалим и погребано в царските гробници. На трона бил възкачен синът му Иоахаз. В това време при Харан фараонът Нехао претърпял голямо поражение и се хвърлил да бяга. При отстъплението си той нахлул без съпротива в Йерусалим, откарал Иоахаз в Египет, а на иудейския трон настанил послушния му Йоаким. Йоаким бил почитател на чуждите богове и преследвал йеховистите. През неговото управление естествено работите били водени от египетскофилската партия, а Йерусалим станал гнездо на интриги срещу нововавилонската държава. Пророк Йеремия обичал фанатично своя народ, затова чувствувал като лична трагедия неговите простъпки, корупция, социална несправедливост и политическа слепота. Склонен към самотна замисленост, той често изпадал в апатия и отчаяние. Държал обаче публични речи, за да предпази народа от пагубните последствия поради дразненето на вавилонския колос. По този начин той се изложил на гнева на подмамените народни маси, които един ден се хвърлили върху него, за да го убият с камъни. Спасила го в последния момент намесата на царската войска. Йоаким бил враждебно настроен към Йеремия. Когато пророкът написал речите си, царят заповядал да бъдат незабавно изгорени, засегнат от пророчествата, които предвещавали гибелта на Йерусалим. Две години по-късно Йеремия отново продиктувал речите си на своя секретар Барух. След първото си поражение фараон Нехао отново се въоръжил, за да си възвърне Сирия. През 605 г. пр.н.е. той тръгнал срещу вавилонците и в генералното сражение при Кархемис при река Оронтес претърпял съкрушително поражение. От окончателна гибел го спасило само това, че Навуходоносор, който се спуснал да го преследва, бил принуден да се върне във Вавилон поради вестта, че баща му Навуполасар починал. Навуходоносор царувал от 605 до 562 г. пр.н.е. Първите години му заели вътрешни въпроси на държавата и затова той оставил Иудея на мира. Поражението при Кархемис лишило от влияние египетскофилската партия в Иудея и Йоаким платил данък на нововавилонския цар. Подир три години, насъскан от Египет и от египетската партия в Йерусалим, Йоаким се разбунтувал и отказал да плаща данък. Тогава Навуходоносор нахлул в Иудея със светкавичен поход, заел Йерусалим и откарал в робство Йоаким, който след това изчезнал безследно някъде из Месопотамия. На трона се качил синът на Йоаким Иехония. Понеже и той водел противовавилонска политика, Навуходоносор пристигнал с огромна армия и започнал обсада на Йерусалим. Дали поради липса на храброст или от желание да спаси Йерусалим от разрушение, Иехония излязъл от града и се предал доброволно в ръцете на неприятеля заедно с майка си, с жените и синовете си, както и с дворцовите сановници. За да умилостиви победителя, той му предложил всичките съкровища и съдове от благородни метали, които намерил в двореца и храма. Този път Навуходоносор бил неумолим. Заедно с царското семейство откарал във Вавилон седем хиляди най-изтъкнати иудейски мъже и хиляда занаятчии. Между тях бил и пророк Иезекиил. Изгнаниците били настанени край големия канал Кебар, който минавал през град Нипур. Иехония прекарал тридесет и седем години в затвора. Едва нововавилонският цар Евилмеродах го пуснал на свобода, но нещастният иудейски владетел предпочел да прекара последните си години в изгнание. Той получил за себе си и за петимата си синове отделни стаи във вавилонския дворец, прислуга и съответна дажба храна от царските имения. На мястото на Иехония Навуходоносор поставил за иудейски цар чичо му Матаний, като му дал име Седекия. Той бил вече немлад човек, слаб и не особено отракан. Веднага попаднал под влияние на фанатиците от египетскофилската партия и Иудея отново тръгнала по опасния път на интригите срещу Вавилон. На египетския трон се качил Псаметих II, на когото покорените народи възлагали големи надежди. В Йерусалим се провеждали тайни преговори между техните пратеници, по улиците агитатори и фанатизирани йеховисти произнасяли подстрекателни речи. Йеремия бил ужасен и от тях. Защото той знаел, че безумците тласкат Иудея право по пътя към пропастта. Често пъти се изправял пред тълпите и с пламенни речи ги увещавал да не дразнят вавилонския колос. Предупреждавал също така да не разчитат особено много на помощ от Египет. „И от Египет ще бъдеш унизен, както беше унизен от Асирия“ — порицавал той агитиращите иудеи. Йерусалимското простолюдие го намразило, защото казвал истината. Дворцовата камарила, която държала царя в ръцете си, го обвинила в предателство и пораженство и заповядала да бъде хвърлен в затвора и подложен на жесток бой. Но пророкът бил непоколебим. Щом излязъл от затвора, отново подел мисията си да спаси своето любимо отечество. Когато на египетския трон се качил фараон Хофра, противовавилонската лига престанала да крие намеренията си. Тогава Навуходоносор разбрал, че е време да действува. С бърз поход заел Иудея, превзел Лаких и други крепости и накрая пристъпил към обсада на столицата. Йерусалим се бранил геройски. Дори старците били призовани под оръжие, а също така жени, деца и роби, на които била обещана свобода. В желанието си да спаси града и храма от окончателна гибел Йеремия продължавал да зове към опомняне и доброволна капитулация. По този повод се изложил на обвинение, че е предател, и колебливият цар Седекия ту го хвърлял в затвора, ту отново го пускал на свобода, та тайно от двора да се съветва с него. Халдейската войска стояла цяла година около стените. По това време дошла вест, че фараон Хофра тръгнал с огромна армия на помощ на Йерусалим. Навуходоносор бил принуден да се откаже от обсадата и да тръгне срещу египетските войски. Йерусалим бил свободен. В града зацарила неописуема радост. Хората крещели като луди от радостната възбуда, хвърляли се един на друг в прегръдките и благославяли египетския спасител. Само Йеремия не споделял общата радост. Като знаел силата на Навуходоносор, не вярвал в победата на Египет се отдавал на мрачни предвиждания. На това отгоре богатите и привилегировани хора се отказали от своите обещания: те не освободили бедните от дълговете и не дали свобода на робите. По тази причина в града започнали недоволства и дори размирици от страна на измамените хора, които бранили храбро стените. Йеремия загубил надежда, че ще може да спаси заблудената столица. Затова той решил да отиде в родния си град Анатот, та преди поражението да уреди имуществените си работи. Там при портите на града бил хванат като дезертьор, осъден на жесток побой и хвърлен в затвора. Цар Седекия обаче заповядал да го доведат в Йерусалим, за да поиска съвета му по своите двоумения и съмнения, а после го пуснал на свобода. Скоро дошла вест, че египтяните били победени, и малко след това нововавилонската войска отново се появила край стените на столицата. Обсадата продължила още осем месеца. В града върлували болести и глад. По улиците падали толкова трупове, че не успявали да ги погребат. Стигнало се дотам, че майки изяждали собствените си деца, които умирали от изтощение, глад или болести. В 586 г. пр.н.е. халдейците пристъпили към генерална атака и през пробив в стената нахлули в града. Започнало кърваво клане на населението. Развилнелите се нововавилонски бойци убивали, грабели и палели къщите. Скоро градът на Давид се обърнал в пепелище. От храма и царския дворец останали само куп развалини, опушени остатъци от стени и стърчащи късове от колони, Йерусалим престанал да съществува. Цар Седекия се възползувал от бъркотията и заедно със семейството си и сановниците от своя двор се измъкнал от града и избягал по посока на Трансйордания. Изпратеният по следите му вавилонски отряд го хванал близо до Иерихон. Навуходоносор заповядал да убият синовете му, а после го ослепил и изпратил окован във вериги във Вавилон. Скоро последният иудейски цар умрял в тъмницата. А на Йеремия сирийският победител позволил да остане в Иудея. Пророкът се възползувал от неговата благосклонност, за да изнесе от Йерусалим ковчега на завета и жертвеника и да ги скрие в една пещера в планината Небо. Тия свещени предмети обаче никога вече не били намерени. По месопотамски обичай се пристъпило към изселване на населението от иудейските градове и села. Десетки хиляди пленници били наредени в колони и навързани с дълги въжета. При свистенето на камшици и брутални подвиквания надзирателите ги откарвали на далечно изгнание. Колоната от нещастници се влачила цели месеци по бялата жар на пустинята и белязала пътя си с трупове. Тия, които успели да издържат този мъченически поход, били затворени в лагери в околностите на Вавилон. В опустошената иудейска страна било оставено само бедното селско население. На него предали за обработка напуснатите ниви, лозя и градини, за да поддържат тлеещата искра на живот. Навуходоносор назначил за губернатор иудеинът Годолия, който управлявал в Масифа. Йеремия се настанил да живее в неговия дворец и поел духовната грижа за остатъка от иудейското население. В страната царяла бедност и безредие. Данъчните събирачи изстисквали, каквото могли от земеделците и пастирите, партизани и разбойнически банди грабели градчетата и селата. Фанатичните врагове на Асирия тероризирали населението, като избивали сънародниците си, които смятали за ренегати и съглашатели. Накрая успели да убият самия Годолия. След това убийство избягали в Египет и със сила взели със себе си пророк Йеремия. Пророкът се заселил в Тафнис и порицавал сънародниците си, че упражняват идолопоклонство и са отстъпили от иеховизма.[3]

Вавилонски плен

Отначало иудейските изгнаници били държани в лагери и използувани при строежите във Вавилон за поддържането на каналите и в царските имения. С течение на времето, особено след смъртта на Навуходоносор, започнали да им възвръщат личната свобода. Около столицата евреите започнали да си създават отделни селца, като живеели от овощарство и градинарство. Голям брой от изгнаниците се заловили за търговия и придобили значителни състояния, защото по онова време Вавилон бил най-важният център на международния търговски обмен. Някои станали финансови магнати и притежавали хиляди роби (I Ездра 2, 65). Имало и такива, които се издигнали на високи постове в държавната администрация и царския двор. Вавилон бил милионна метрополия, оградена от двоен пояс защитни стени, толкова дебели, че по тях могло да се пътува с впряг от четири коня. Повече от шестстотин кулички бдели за безопасността на жителите. От великолепната, покрита с барелефи „Порта на Ищар“ водела широка, права улица за шествия, от двете страни на която се издигали стени, украсени с барелефи на лъвове. В центъра на града се намирало едно от чудесата на света: висящите градини на Семирамида, засадени върху тераси, поддържани от сводове от печени тухли. Вавилон имал повече от петдесет светилища. Най-важното било храмът на върховния вавилонски бог Мардук. Близо до него високо към небето се издигал зикурат — кула със седем тераси, която била вече на две хиляди години. На нейния връх лъщели на слънцето сините кахли на малко светилище, в което живеел Мардук. Лабиринтът от тесни улички кипял от шумния живот на жителите. През тълпите минувачи си пробивали път кервани от камили, коли, натоварени със стоки, и процесии на набожни поклонници. Продавачи се дерели с цяло гърло и хвалели своите произведения, из задънените улички се носело оглушителното тракане на занаятчийските работилници. В тълпата се чували най-различни езици, защото в метрополията идвали пътници от всички страни на света. За преселниците, прехвърлени от малкия провинциален Йерусалим в самия вир на големия свят, Вавилон бил едновременно потресна преживелица и опасност. Мнозина от тях бързо забравяли своята народност, други пък, които не вярвали, че ще се върнат някога, решили да се примирят с новия живот и да се наредят колкото е възможно по-удобно. Мнозинството обаче били разяждани от болестта на изгнанието: носталгия. Тези оптимисти сякаш седели върху готовите си вързопи с багаж, затваряли очи пред ползите от новия живот и чакали нетърпеливо кога Йехова ще порази Вавилон и ще им позволи да се върнат в отечеството. Йеремия, който поддържал постоянен писмен контакт с тях, ги предпазвал от илюзии и ги съветвал да си строят къщи и създават градини. Трезвият глас на пророка само задълбочавал тяхното огорчение. Те често пъти сядали групово край Ефрат и изпълнени с копнеж по родината, с глас, пропит с болка, пеели тъжни песни. Живеещ по-късно поет, автор на 136 псалом, е дал по следния начин израз на техните чувства:

При реките вавилонски —

там седяхме и плачехме,

кога си спомняхме за Сион…

Ако те забравя, Йерусалиме,

нека ме забрави десницата ми;

нека прилепне езикът ми

о небцето ми.

Ако те не помня,

ако не те поставя, Йерусалиме,

начело на моето веселие.

Докато жителите на царство Израил, изселени от асирийците през 722 г. пр.н.е., били разпръснати, а накрая изчезнали безследно в морето от азиатски народи, иудеите се държали групово в селата и градчетата. Там те пазели своите стародавни обичаи, празнували съботата и всички други религиозни празници, а понеже вече им липсвал Йерусалимският храм, събирали се на общи молитви в домовете на своите водачи. Тези събирания станали началото на бъдещите синагоги. Еврейските общини продължавали да имат свои свещеници, пророци и обществени водачи. Покрай тях се появили и грамотни хора, които се заели да съберат и подредят духовното наследство на народа. Преселниците били успели да изнесат някои свитъци от подпаления храм, но много от историческия и правния материал трябвало да бъде записан по устното предание. Това било вторият етап от формирането на текста на Светото писание, окончателно изработен след завръщането от вавилонския плен. Изгнаниците започнали да се замислят над причините на нещастието, да си припомнят своята история. Под влияние на страданията те задълбочавали своето отношение към Йехова. В книгата Изход 20, 5 и в книгата Второзаконие 5, 7 той е отмъстителен бог, който наказва децата до четвърто поколение за греховете на бащите им. Но нима Бог може да бъде толкова несправедлив, че да наказва невинните наравно с виновните? Колективната отговорност не била в съгласие с моралните принципи и затова нещастието, което засегнало иудейския народ, трябва да е съдържало някакъв по-дълбок исторически смисъл. Отговор на тези мъчителни въпроси била месианската идея. Иудейският народ е бил избран от Йехова да се очисти чрез страданията от греха и да разпространява по света славата на единния, универсален Бог, който обича човечеството. Главният изразител на тези месиански мисли бил пророк Иезекиил, който бил преселен във Вавилон още през 597 г. пр.н.е. Той проповядвал принципа, че всеки човек отговаря лично за своите провинения. Тази индивидуална отговорност Иезекиил изразил със следните думи: „Душата, която греши, тя ще умре. Синът не ще отговаря за беззаконията на бащата, а бащата не ще отговаря за беззаконията на сина.“ Това било огромна крачка напред в етичното углъбяване на монотеизма, скъсване с понятието за отмъстителното племенно божество. Понеже иудейският народ бил предназначен да изпълни важна историческа мисия, пророкът в апокалиптични видения предсказвал гибелта на всички негови угнетители и окончателен триумф в близко бъдеще. Един ден, когато поучавал в своя дом, той заявил на верните, че Йехова го бил пренесъл в бъдещия възстановен Йерусалим. Някакъв тайнствен мъж го развел из града и из двора на отново изградения храм, а Йехова го подканял да разглежда внимателно всичко, за да може да разкаже подробно на сънародниците си във Вавилон. По този начин той поддържал духа на преселниците, като им предричал, че някога ще се върнат в бащината земя, а техен цар ще бъде потомък на Давид, който като пастир ще управлява навеки в името на Йехова справедливо и в мир.

Завръщането

След смъртта на Навуходоносор нововавилонската държава започнала да клони към упадък. Неговият наследник цар Набонид не бил нито енергичен воин, нито добър администратор на страната. Умът му бил зает само с религиозни въпроси и с паметниците от миналото, които събирал много ревностно в своя дворец. В стремежа си да засили държавата взел статуите на боговете на всички покорени народи и ги струпал във Вавилон. По тази причина предизвикал дълбоко недоволство всред поданиците си. Подир известно време подивял напълно и се оттеглил от текущите държавни работи в един далечен дворец на края на сирийската пустиня в северна Арабия. От този момент в столицата управлявал синът му Валтасар. В това време над Месопотамия отново започнали да се трупат страшни политически облаци. В 558 г. пр.н.е. на трона се качва цар Аншану Кир. Този малко известен племенен началник след осем години владичество се оказва страшен и гениален военачалник, който покорява мидийците, превзема столицата им Екбатан и се обявява за цар на персите. Набонид образува съюз срещу новия завоевател, в който освен Халдея влизат царят на Лидия Крез, Спарта и фараонът Амасис. Кир отговаря на това предизвикателство, побеждава Крез и за кратко време завладява Мала Азия. После тръгва срещу главния си противник — Халдея. В 540 г. пр.н.е. я разгромява и година по-късно заема Вавилон без бой. Портите на могъщата крепост му били широко отворени от жреците на бог Мардук, които се чувствували заплашени от религиозната политика на Набонид. За по-малко от двадесет години след стъпването си на трона Кир става владетел на огромна държава, чиито граници стигали до Индия чак до Средиземното море. Покорените от Халдея народи го посрещали като спасител. Защото Кир се оказал завоевател и държавник от съвсем друг вид. Противно на асирийските и халдейските царе, не избивал победените народи, не разрушавал техните градове и не позволявал на войниците си да грабят. Животът на страната си вървял нормално, търговците и занаятчиите продължавали спокойно работата си. Царят на персите и в друго отношение се оказал човек на новото време. Той признал широка автономия на покорените от халдейците народи и им върнал заграбените от Вавилон статуи на техните богове. Неговата религиозна и политическа толерантност се изразила и в това, че позволил на изселените племена да се върнат в своите бащини земи и заповядал да им се възвърнат заграбените на времето статуи и обредни съдове на техните светилища. Иудейските изгнаници приветствували Кир с неописуем ентусиазъм. Те виждали в него не само носителя на свобода, но и наказващата ръка на Йехова, негов пратеник и любимец. Свещениците и пророците заявили на другарите си по съдба, че техният избавител е „божи помазаник“, „месия“, „избраник“ и „пастир на Йехова“. Надеждите им се оправдали бързо. По-малко от година минало след превземането на Халдея и Кир със специален декрет дал позволение на евреите да се върнат в Йерусалим. Дори заповядал да им се върнат всички богослужебни съдове, взети от Навуходоносор от Йерусалимския храм. Върнати им били тридесет златни чаши, хиляда сребърни чаши, тридесет златни канчета, четиристотин и десет сребърни канчета, както и хиляда различни други богослужебни предмети. Приготовленията за завръщане продължили твърде много. Трябвало да се направят списъци на ония, които изразили готовност да напуснат Вавилон и да бъдат събрани в лагери. Не всички обаче решили да се върнат. На заможните, които имали големи земевладения или търговски предприятия, а също и на ония, които заемали високи постове в държавата, не им се виждал привлекателен животът в обеднялата, разрушена и провинциална иудейска земя. Всички обаче, бедни и богати, правели щедри вноски за възстановяването на Йерусалимския храм, така че репатриантите носели за тази цел огромни средства. Готовност да се върнат в родината изявили почти петдесет хиляди души заедно с жените, децата и прислугата. Това били предимно хора, на които не им било провървяло през изгнаническия живот, освен тях имало много патриоти, разпалени почитатели на Йехова, свещеници, пророци и синове на левитовото племе. Керванът, който тръгнал на далечен път, се разтегнал на няколко километра, защото освен от хора той се състоял от 736 коня, 435 мулета, 6720 товарни осли и 435 камили. Водачи били първосвещеникът Исус, Зоровавел и дванадесет мъже, избрани от племенните първенци. Репатриантите избрали стария отъпкан път на търговските кервани. Най-напред вървели нагоре покрай реката Ефрат, минали развалините на Ниневия и стигнали до Харан, откъдето вече по познатия път на Авраам продължили през Дамаск и планината Хермон до Генисаретското езеро и през територията на някогашното израилско царство. Един ден между скалите се откроили развалините на Йерусалим. Изморените от дългия път изгнаници плачели, смеели се от радост и възнасяли благодарствени молитви към Йехова. Когато най-сетне се опомнили от първото вълнение, тръгнали напред като омагьосани и пеели високо:

Веселете се, радвайте се всички,

Руини на Йерусалим,

Защото Господ се смили над своя народ,

Откупи Йерусалим!

Възстановяването на живота

Всекидневният живот в разрушения Йерусалим бил безкрайно тежък. Най-напред репатриантите трябвало да се снабдят с покрив над главата си и да отстранят поне отчасти развалините от улиците на града. Затова едва в седмия месец след пристигането си издигнали жертвен олтар, а през втората година пристъпили към възстановяването на храма. Самаряните узнали това и посредством пратеници помолили да им се позволи да вземат участие във възстановителните работи, но Зоровавел и Исус решително отхвърлили предложената им помощ. Те се отнасяли с презрение към самаряните, които били заселени в Северен Ханаан след прогонването на израилтяните, въпреки че и те вярвали в Йехова. Резултатите от този отказ се оказали много неприятни. Самаряните и другите племена, които си присвоили обезлюдените иудейски области, с необикновена ожесточеност пречели на възстановяването, като устройвали въоръжени нападения, събаряли издигнатите вече стени и с разни интриги създавали смущения в Йерусалим. Обезкуражени, от трудностите и влошаващите се условия за живот, иудеите най-сетне прекъснали възстановяването на храма и се заели с въпросите на своето съществование. Улисани в грижи за всекидневния хляб, те станали равнодушни към религиозните въпроси и не мислели за храма. Така минали петнадесет години. В това време по света станали големи промени. В 529 г. пр.н.е. Кир бил убит в сражение с народи, които атакували северните граници на държавата, и на трона се качил синът му Камбизес. Той царувал само седем години, но в това време завладял целия Египет и по този начин създал най-голямата империя в историята на античния свят. През царуването на следващия персийски цар Дарий I (522–485 г. пр.н.е.) пророците Агей и Захария заклеймили равнодушието на йерусалимците и в името на Йехова ги склонили към нов опит да се възстанови храмът. И тоя път не минало без трудности. Персийският сатрап Татнай, който управлявал и Ханаан, изпратил в Йерусалим комисия със задача да провери на какво основание сега Йерусалимският храм се издига от развалините. Понеже иудеите се позовали на декрет на Кир, той помолил владетеля си да му даде инструкции какво да прави по-нататък. Дарий бил толерантен човек. По негово поръчение претърсили архивите в Екбатан и декретът бил намерен. Поради това заповядал на сатрапа не само да не пречи на възстановяването, но и да помогне на репатриантите, като им доставя строителни материали и животни за жертвено всесъжение. Строежът продължил четири години и половина. Новият дом на Йехова с нищо не напомнял великолепния храм на Соломон. Бедното, малко и лишено от украса светилище по тъжен начин напомняло за мизерията и упадъка на страната. „Святая светих“, където някога всред тайнствен блясък стоял златният ковчег на завета, сега била пуста. Йерусалим бил още огромен куп от развалини, само тук-таме стърчали набързо скърпени къщурки, в които намерили подслон незначителен брой жители.

Мисията на Ездра

От възстановяването на храма минали четиридесет и три години. На персийския трон седял цар Артаксеркс I (465–424 г. пр.н.е.). Тогава във Вавилон живеел един учен мъж, голям познавач на Тората на име Ездра. Тия, които пристигали от Йерусалим, му носели много обезпокоителни вести, че иудейският народ станал твърде небрежен при изпълнението на религиозните си задължения и е заплашен от денационализиране, защото чрез смесени бракове се свързва със съседните арабски племена. Ездра бил вече в много напреднала възраст, въпреки това решил веднага да замине за родината си и да се противопостави на тази разпуснатост на народа. Артаксеркс, когото молил да му разреши заминаването, го приел много благосклонно. Не само му дал позволение, но отпуснал от съкровището си много злато и сребро за украсяване на Йерусалимския храм. Освен това наредил на наместника в Ханаан да даде на достопочтения еврейски репатриант сто таланта сребро, както и да го снабди с необходимата храна. Ездра открил подписка между сънародниците си във Вавилон и като събрал по този начин значителни средства, през 458 г. пр.н.е. тръгнал на далечен път. В пътуването го придружили, без да се смятат жените и децата, 1576 мъже, които решили да се върнат с него в отечеството. След четири месеца новите репатрианти се явили в Йерусалим. Ездра се заловил енергично да проведе реформи, които трябвало да възродят Иудея. Защото онова, което намерил, го изпълвало с ужас. Поради липса на жени-еврейки голям брой иудеи се оженили за дъщери на ханаанци, хети, филистимляни, иевусейци, амонитци, моабитци, египтяни и аморитци. Дори свещениците и водачите на народа имали жени от чужд произход. По улиците на Йерусалим се чувала смесица от разни езици и наречия, а избраният народ бил заплашен от близка гибел. Ездра бил дълбоко потресен. Той раздрал дрехата си на късове, скубел брадата си от отчаяние и цял ден седял изтръпнал от страхотно терзание. Около него се събрали всички, които се страхували от словото божие, и заедно се отдавали на молитва. През време на вечерната жертва той паднал ничком пред храма и се унесъл в такъв сърцераздирателен плач, че всички събрани йерусалимци също заплакали. Накрая по настояване на Ездра било взето решение всички, които са взели жени чужденки, в срок от три дни да ги отстранят от себе си под страх, че ще загубят имота и гражданството си. Този безогледен декрет направил нещастни и разбил много семейства, защото откъсвал любими жени от мъжете им и грижливи майки от децата им. Освен това влошил отношенията със съседните народи, които се почувствували засегнати от презрителното отблъскване на техните дъщери. Иудейският народ запазил своята расова и религиозна самобитност, но оттогава заживял при пълна изолация между врагове.

Мисията на Неемия

В двора на Артаксеркс I в Суза високата служба виночерпец изпълнявал иудеинът Неемия. Веднъж при него се явил пришелец от Йерусалим на име Ханани и му разказал за трагичното положение на Иудея. Стените на столицата продължавали да лежат в развалини. Богатите гнетели бедните, заграбвали им нивите, лозята и градините за дългове и дори принуждавали към робски труд синовете и дъщерите им. Данъците, лихварството и грабителството довели по-голямата част от народа до пълна бедност, докато свещениците и богаташите живеели в безгрижен разкош. Тази лоша новина потресла Неемия до дъното на душата му. В продължение на много дни той плакал, скърбял, постил и се молил на Йехова да се смили над неговите сънародници в отечеството. Най-сетне персийският цар забелязал, че неговият виночерпец, когато му поднасял вино, бил някак тъжен и замислен, затова го попитал за причината на неговата скръб: „Защо ти е тъжно лицето? Ти не си болен, такова нещо няма, а навярно имаш тъга на сърцето.“ Неемия повторил на господаря си това, което бил узнал от Ханани: „Да е жив царят навеки! Как да ми не бъде тъжно лицето, когато градът, домът, гдето са гробовете на отците ми, е запустял и портите му са с огън изгорени!“ Тогава царят му рекъл: „А какво желаеш?“ След огнена молитва Неемия разказал цялата работа, а после го помолил да му позволи да замине за Йерусалим: „Ако е угодно на царя и ако твоят раб е намерил благоволение пред лицето ти, то прати ме в Иудея, в града, гдето са гробовете на отците ми, за да го иззидам.“ Артаксеркс обичал своя виночерпец и го бил облякъл с пълно доверие. Той не само му дал позволение да замине, но и го назначил за свой наместник в Иудея, дал му писмо до управителя на царските гори с нареждане да му даде толкова дървен материал, колкото е необходим за възстановяване на къщите и стените в Йерусалим и дори му отпуснал силен ескорт от персийска пехота и конница. Неемия пристигнал в Йерусалим през 445 г. пр.н.е. Три дни скрито от населението разглеждал подробно разрушените стени и пострадалите от пожара градски порти, докато най-сетне открил целта на идването си: „Виждате в каква неволя се намираме Йерусалим запустял и портите му с огън изгорени; да идем и да съградим стените на Йерусалим, та да не бъдем занапред в такова унижение!“ Градът бил напълно беззащитен, предаден на благоволението на пустинните разбойници и враждебните племена, които били заели обезлюдените части от иудейската страна. Неемия веднага се заловил за работа. На всяко семейство, без да изключва и свещеническите семейства, възложил определена част от стените, а населението, разпалвано от неговия ентусиазъм и енергия, се заловило пъргаво за тяхното възстановяване. Водачите на самаряните, амонитците, арабите и на другите враждебни народи се подигравали на евреите и не вярвали, че ще успеят да възстановят стените. Водачът на амонитците Товия заявил саркастично: „Нека ги зидат; ще мине лисица и ще срине каменните им стени.“ Когато обаче стените били издигнати вече наполовина височина, те изпаднали в ярост, настроили се враждебно и почнали да се готвят за въоръжено нападение. Неемия не се уплашил и организирал съпротива. Той снабдил строителите с мечове, копия, лъкове и щитове. „Работата е голяма и обширна — викал той, — а ние сме пръснати по стената и отдалечени един от друг; затова, отдето чуете тръбния звук, в него място се събирайте при нас…“ И Неемия продължава: „И половината държаха копия, откакто се зора сипне, докато звезди излязат.“ Така именно оттогава половината йерусалимци били заети при строежа с препасани мечове, а другата половина стояла ден и нощ в готовност да отблъсне нападението. Тръбачите, които били наредени покрай стената, трябвало да призоват защитниците на заплашените участъци. Поради това нападателите не смеели да пристъпят към открит бой, а решили да прибегнат към хитрост. Четири пъти се опитали да примамят Неемия вън от града под предлог, че искат да влязат в преговори с него и да сключат съюз, а когато това не им се удало, опитали се с помощта на подкупени иудейски ренегати да сеят страх и паника в града. Неемия обаче бил нащрек и упорито следвал своята цел. Йерусалимците работели трескаво денем и нощем при строежа, като често пъти не си доспивали и не сменяли дрехите си. Затова след изтичането само на петдесет и два дни стените били издигнати от развалините и столицата могла да си отдъхне с чувство на облекчение. Сега Неемия се заловил да сложи в ред социалните въпроси. Той освободил обеднялото население от тежките тегоби и данъци, като се задоволил само със скромни доставки за издръжка на дома му. После свикал събрание и заповядал на богаташите да се закълнат, че ще престанат да се занимават с лихварство и че ще върнат на бедните нивите, лозята и градините, взети за дългове и лихвен процент. Подир дванадесет години, след като изпълнил своята мисия, той се върнал в царския двор в Суза, където отново заел почетния пост на виночерпец. След няколко години отново отишъл в Йерусалим, за да провери как иудейското население се справя с работите си. Тогава с възмущение констатирал, че отношенията отново се развалили. Дразнела го преди всичко алчността на свещениците, които не давали на левитите и певците частта, която им се пада от десятъка, и поради това те напуснали службата в храма и се заели със земеделие. Още по-лошо било, че никой не спазвал съботата: земеделците мачкали гроздето с преси, докарвали в столицата земеделските си продукти и правели покупките си в градските дюкянчета; дори било позволено да търгуват и тирските търговци, които се били заселили в Йерусалим. Неемия с голяма твърдост отстранил безредието в храма и заповядал в навечерието на съботата градските порти да бъдат затваряни, за да се попречи на търговците да търгуват. Открил също, че много иудеи отново се изпоженили за чужденки. Стигнало се дотам, че децата от тези смесени бракове не могли да говорят еврейски. Изваден от търпение от тази зараза, която била проникнала и в средите на духовенството, Неемия призовал при себе си всички чиновници, порицал ги сурово и ги ругал. В пристъп на възмущение ги налагал с юмруци и им скубел брадите. После ги накарал да се закълнат, че ще изгонят жените си чужденки, а ония, които не се съобразявали с тази заповед, между които бил и синът на първосвещеника, изпъждал от Йерусалим.

[1] Къпони — везни. ↑

[2] Библията отминава с пълно мълчание последните години на неговия живот. Сведението за мъченическата му смърт се намира във вавилонския Талмуд и най-вероятно се основава на апокрифа „Възнесението на Исай“ — Б.авт. ↑

[3] Според Талмуда пророк Йеремия бил умрял във Вавилон, където го изпратил Навуходоносор, след като превзел Египет. Християнското предание обаче твърди, че той бил убит с камъни от сънародниците си. — Б.авт. ↑

„Нима съм пазач на брата си?“

Разпадането на Давидовата държава на Израил и Иудея скоро се оказало една от най-големите трагедии на еврейския народ. Достатъчно е да се приведат няколко факта, за да се убедим в това. Соломон умрял през 932 г. пр.н.е. В 721 г. паднала Самария. Следователно държавицата на Израил съществувала едва малко повече от 200 години. Иудейската държава, която повикала Асирия на помощ против братските израилски племена, оцеляла само благодарение на това, че станала васал на привидния си спасител. Само двадесет години след унищожението на Самария асирийският цар се изправил пред Йерусалим и само благодарение на щастливото стечение на обстоятелствата иудейската държава не загубила тогава своята независимост. Тя съществувала още сто и петнадесет години, т.е. до 586 г. пр.н.е., когато Навуходоносор разрушил Йерусалим.

Причините на тази трагедия били много сложни. Знаем вече, че северните и южните племена били винаги делени от дълбоки етнически и политически антагонизми. През царуването на Давид и Соломон тези антагонизми били смекчавани от общите държавни интереси и общия религиозен център, какъвто бил храмът в Йерусалим. След раздялата Израил се откъснал и от тази най-важна общност, като установил свои собствени култови столици във Ветил и Дан. Тази религиозна схизма довела не само до пълно духовно отчуждаване между двете еврейски държавици, но повлияла фатално и на вътрешните им отношения.

Нека да видим за миг какво е ставало в Израил. Що се отнася до народностния състав на тази държавица, израилските племена там продължавали да бъдат малцинство. Те се намирали под силния натиск на разнообразното ханаанско население, което се гордеело с богата религиозна и културна традиция. Иеровоам и другите израилски царе е трябвало сериозно да се съобразяват с това и поради тази причина схизматичният култ на Йехова придобил там идолопоклоннически характер. Това се изразявало в установяването на златния телец и прогонването от държавата на ортодоксалните представители на иеховизма: свещениците и левитите.

Слабият Израил не е могъл да се бори успешно и срещу влиянията и интригите на съседните държави Финикия и Дамаск. Култовете на тези народи пускали все по-дълбоки корени в Израил и в известни моменти изглеждало, че иеховизмът е осъден на унищожение. През царуването на Ахав и на неговата финикийска съпруга Иезавел борбата с иеховизма придобила кървав характер. Ние узнаваме, че ревностната изповедница на финикийските богове преследвала и убивала пророците на Йехова. Наистина тогава се стигнало до въстание под водачеството на Илия, но то не могло да завърши с победа, щом пророкът бил принуден да бяга в чужбина. Едва водачът на иеховистката партия Ииуй възтържествувал над чуждите култове. Това обаче било временен триумф, защото той самият, в желанието си вероятно да спечели подкрепата на повечето от поданиците си, скоро изпаднал в идолопоклонство. Дори първият израилски цар Иеровоам, издигнат от иеховистката партия на пророк Ахия, бил създател на религиозна схизма. Изобщо, когато погледнем историята на Израил от тази гледна точка, с изумление ще констатираме, че Библията обвинява неговите царе или в култ към чуждите богове, или пък премълчава тяхната религиозна дейност, което също така е многозначително. Иначе казано, между тях не е имало нито един верен йеховист, който би заслужил похвалата на редакторите на историческите библейски книги.

Как е изглеждал този въпрос в Иудея? Би било да се помисли, че страната, откъсната поради планините от съседни влияния и притежаваща традиционния предмет на култа, ковчега на завета, страна, в която еврейското население е представлявало решително мнозинство, би трябвало да бъде крепост на мойсеевата религия. И там обаче култът на чуждите богове е цъфтял буйно. Библията обвинява осем иудейски царе в идолопоклонство или пък че са преследвали духовенството. Ахаз е принесъл в жертва на всесъжение собствения си син, Иоав убил свещеник Захарин, защото го укорил за идолопоклонството му, Манасия предприел кърваво преследване на йеховистите.

Въпреки всичко обаче в Иудея иеховизмът бил много по-жизнен. Благодарение на такива царе като Аса, Иосафат, Иоатам, Езекия и Иосия мойсеевата религия непрекъснато се е възраждала отново, докато най-сетне си извоювала превъзходството над чуждите богове. Това е станало преди всичко благодарение на заслугите на Иосия, който провел дълбоки религиозни реформи и възстановил правните норми, които се съдържат във Второзаконието.

И така двете държавици били разтърсвани от дълготрайни и тежки религиозни борби. На всичко отгоре тия борби се свързвали посредством хиляди нишки със съотношението на международните политически сили. В Самария и Йерусалим се борили помежду си партии, които търсели опора или в Сирия, или в Асирия, или в Египет. По този начин Израил и Иудея станали играчка на политически интриги, които накрая довели до тяхната гибел.

Влошавали се също така и вътрешните социални отношения. Както бива обикновено, постоянните войни, братоубийствените борби, революциите, династическите преврати и религиозните смутове докарали двете страни не само до анархия, но и задълбочили класовите различия. Широките народни маси, потискани от данъчните тежести и дългове, обеднявали все повече, докато малоброен слой от привилегировани трупали все по-големи богатства. Появили се мъдреци като пророк Амос, Йеремия и Неемия, които заклеймявали гнета, лихварството, грабителството и жестокостта на богаташите, но, както се знае, поученията, проповедите и призивите към разкаяние не изменят хода на историята.

Коментар за тези отношения може да бъде споменатото вече писмо на израилски селянин, намерено през 1960 г. близо до палестинския град Ришон Лецион. Според мнението на учените това писмо произхожда от VII в. пр.н.е. и се състои от четиринадесет реда текст, написано върху стомна. Писмото е повредено и има празнини, но съдържанието е напълно ясно. Селянинът, който току-що е привършвал прибирането на реколтата, отправя оплакване към своя княз, че събирачът на данъците му взел горната дреха, при все че нямал никакво основание за това. Ако вземем под внимание факта, че тази дреха служела на бедните израилтяни и като покривка през време на сън, ще разберем безогледността на тогавашната данъчна система. Навярно тази горна дреха е представлявала единственото имущество на онеправдания селянин.

С течение на времето обаче дори богатите хора станали жертва на войните и политическите смутове. Страната била опустошавана от разни нашественици, а високите данъци, които трябвало да се плащат на съседните големи държави, били покривани от ония, които имали още злато и сребро, щом нищо вече не могло да се изстиска от обеднелия народ. Кървавият узурпатор Менаим въпреки терористичното си управление бил принуден да потърси подкрепата на Асирия, за да се задържи на власт. За тази услуга Теглатфелесар III поискал огромната сума от 1000 таланта сребро. Менаим събрал откупа, като взел от всеки богаташ по 50 сикли, и така платил на покровителя си три милиона сикли сребро. Пресметнато (3 милиона разделени на 50), това значи, че 60 000 по-заможни е трябвало да участвуват в изплащането на този значителен данък, за да бъде задържан на трона кървавият узурпатор.

В светлината на тези факти стават разбираеми постоянните дворцови революции, цареубийства и династически преврати в Израил. Наистина и в Иудея са се случвали цареубийства и дворцови преврати, но там през цялото време управлявала само една династия, която произхождала от Давид, докато в Израил в продължение на 230 години е имало последователно девет царски династии, основани от узурпатори по пътя на насилието.

Династическите борби между владетелите на Израил и Иудея, както и борбата на духовенството за хегемония отслабвали двете държавици и били напълно в противоречие с интересите на народа. Наистина имало е случаи, когато двамата царе живеели в съгласие помежду си, но те били толкова редки, имали по-скоро характер на политически маневри, а съвсем не били следствие на политически съображения. През повечето време двете царства водели унищожителни войни помежду си и не се колебаели да докарват в Ханаан най-страшните вековни врагове, за да победят противника си.

Три примера са достатъчни, за да се илюстрира това предизвикващо тревога политическо заслепяване.

Иеровоам, виновник за разцеплението, несъмнено е бил платен агент на Египет. Непосредствен резултат от неговия бунт било това, че пет години след смъртта на Соломон фараонът Сусаким опустошил Ханаан и оголил Йерусалимския храм от всички съкровища. Израилският цар Иоас също ограбил йерусалимското светилище и разрушил отчасти стените на града. Цар Факей се съюзил с Дамаск и в желанието си да принуди Иудея да участвува в антисирийската коалиция тръгнал заедно със съюзника си срещу Ахаз, опустошил иудейската страна и пристъпил към обсъждане на Йерусалим. Тогава Ахаз, както вече споменахме, с цената на съкровищата на храма довел в Ханаан асирийски войски. Тази самоубийствена политика е трябвало рано или късно да доведе до унищожението на целия еврейски народ.

Докато десетте израилски племена се стопили без следа в етническия тигел на Месопотамия, за иудеите така нареченият вавилонски плен не е бил робство, а преселване, в много случаи дори материално полезно. Освен това историята се показала благосклонна към тях. Още през първата година на царуването си персийският цар Кир им позволил да се върната отечеството. Първата вълна от репатрианти тръгнала на път през пролетта на 537 г. пр.н.е.; това значи, че изгнанието продължило по-малко от петдесет години.

Но въпреки толкова краткото време много иудеи успели да се настанят добре в чужбина и отказали да се завърнат. Това били най-различни хора: заможни търговци, земеделци и занаятчии, чиито работи ги свързвали с новото отечество, имало обаче и многобройни представители на роденото във Вавилон поколение, чийто религиозен пламък не бил вече толкова силен, както у бащите им. Но всички те не станали равнодушни към проблемите на отечеството си и, както знаем от Библията, щедро внасяли средства за възстановяването на храма. Останалите на емиграция живеели разпръснато, но запазили старите обичаи и обреди.

Няма никакво съмнение, че пожелали да се върнат преди всичко бедни хора, свещеници и левити. Те трябва да са били ревностни изповедници на Йехова, представители на най-консервативното крило от Мойсеевата религия, които не се уплашили от тежкия далечен път и бедния живот в развалините на Йерусалим. По този начин в Иудея настъпила изключително силна концентрация на правоверни йеховисти. Сполучливо е казано, че иудеите емигрирали като народ, а се върнали като религиозна община.

Този факт ни обяснява почти всичко, което знаем от книгите на Ездра и Неемия. Прави ни впечатление най-напред решителното доминиране на религията и духовниците в новото иудейско общество. Това било най-чист теократичен строй, при който глава бил първосвещеникът. При него имало съвещателно тяло от представители на аристокрацията, наричано „съвет на старейшините“, от който по-късно се развива постоянната институция Синедрион.

Теократическият строй обаче не осигурявал демократическо равенство всред народа. Свещениците си позволявали финансови злоупотребления, народните маси били изложени на гнет, експлоатация и лихварство от страна на заможните слоеве.

Неемия, който въпреки напредналата си възраст се заел с мисията да сложи край на всички злоупотребления, ето как описва тези отношения:

„Дигна се голям ропот у народа и жените му срещу братята им иудеи.

Имаше едни, които казваха: ние, синовете ни и дъщерите ни сме много; и ние бихме желали да си доставим жито, да се храним и да живеем.

Имаше и такива, които казваха: залагаме нивите си, лозята си и къщите си, за да си доставим жито в тоя глад.

Имаше и такива, които казваха: за царския данък ние заемаме сребро срещу нивите и лозята си; ние имаме същи тела, каквито са телата на братята ни, и синовете ни са такива, каквито са техните синове, а ето ние сме длъжни да даваме синовете си и дъщерите си за роби, а пък някои наши дъщери се намират вече в робство. Няма никакви средства за откуп в ръцете ни; и нивите ни, и лозята ни са у други.“

Като чух техния ропот и тия думи, много се ядосах.

Сърцето ми се възмути и аз строго смъмрих първенците и началниците, които им казах: ние вземате лихва от братята си.

Върнете им още днес нивите им, лозята им и маслинените им градини, и къщите им, и лихвите от среброто, житото, виното и дървеното масло, които сте взели от тях.

А днешните областни началници, които бяха преди мене, обременяваха народа и вземаха от него жито и вино освен четирийсеттех сикли сребро; дори и слугите им владееха над народа… (Книга на Неемия, 5, 1–7, 11, 15).

Заедно с гнета и икономическите злоупотребления от страна на тия, които държали властта, се е ширила деморализация и равнодушие към националните въпроси. Мъжете и жените сключвали брак с представители на съседни, расово чужди народи, децата от тези бракове често вече не говорели еврейски, а по улиците на Йерусалим се чували чужди езици. На това отгоре много репатрианти свикнали с арамейския език, който имал доминиращо положение във Вавилон. С две думи, иудеите били заплашени от асимилация.

Реакцията срещу това явление по инициатива на Ездра и Неемия била необикновено силна. Те въвели сурови закони относно браковете. Евреи, които се били оженили за жени от други народи, трябвало да отстранят жените и децата си или сами да напуснат границите на Иудея. Еврейският историк Йосиф Флавий споменава за един евреин от висок род Манасий, който очаквал да бъде повишен в първосвещеник, но бил отхвърлен, понеже имал жена чужденка. Тогава владетелят на Самария го назначил за първосвещеник при светилището, което бил построил на възвишението Геризим. Там към него се присъединили голям брой свещеници и левити, които трябвало да напуснат Йерусалим по същите причини.

Стремежът към пълна изолация от съседните народи предизвикал дълбоко и с далечни последствия влияние върху еврейската религия. Тя станала оръдие на шовинистична политика, окова, която трябвало да държи в ризница малобройния еврейски народ, за да не загуби своята самобитност. Всички подробности в живота били регулирани с много подробни ритуални предписания. Съботен ден никой не можел да тръгне на далечен път и дори да откъсне клас жито, когато бил гладен. Грях било да се изтегля товарен осел, когато паднел в някакъв трап.

Еврейските писатели изреждат тридесет и девет дейности, които не можело да се вършат в съботния ден. Всички, които се бунтували срещу ритуала и свещениците, емигрирали от Иудея.

Тази ялова религиозна формалистика, която приличала на фетишизъм, служела естествено на свещениците да задържат теократическата власт над еврейския народ. Благодарение на това обаче мойсеевата религия станала бездушна и лишена от по-дълбоко етично съдържание.

За щастие в еврейското общество съществувало и друго религиозно течение, чиито изразители били пророците.

Библията съдържа творби на шестнадесет пророци, между които най-голямо значение имат пророчествата на Амос, Исай, Йеремия, Иезекиил. Въпреки че народният фолклор е надарил някои от тях със свръхестествената сила да правят чудеса, от това съвсем не излиза, че това са легендарни фигури. Съвсем сигурно е обаче, че творбите, които им приписва Библията, невинаги са излезли изпод тяхното перо. Днес в резултат на лингвистичните проучвания вече знаем, че приписваните им книги са само антологии, съставени в най-добрия случай от автентични фрагменти от техни творби, както и от текстове на неизвестни автори, произхождащи от разни векове.

Следователно имаме право да кажем, че библейските творби на пророците са обща собственост на еврейския народ и изразители на идеите, които са го вълнували, като се почне от VIII век.

Пророците не са имали нищо общо с гадателите, които се влачели по страната, при все че представлявали връхна точка на вековната традиция на религиозно предсказване. Преди всичко те са се отличавали с това, че за тях поученията не са били професия и не са се издържали от предсказване на бъдещето. Те са били мъдреци, учители на народа, обществени и политически дейци, както и проповедници на религиозна концепция от висш порядък, основана върху личната морална отговорност на човека пред Бога. Исай бил заможен земеделец, Амос пастир. Йеремия — потомък на аристократически свещенически род, а Иезекиил — свещеник в Йерусалимския храм. Всички чувствували, че Йехова ги е призовал да изпълнят важна религиозна и обществена мисия. Тяхната голяма заслуга се състояла в това, че те изтъквали на пръв план етичните стойности на еврейската религия. Амос направо поучавал, че малко го интересуват въпросите на ритуала и церемониите в култа на Йехова, че същественото е хората да бъдат справедливи и благочестиви в сърцата си. Михей изразил тази мисъл още по-просто, като поучава, че Йехова изисква преди всичко от човека да бъде добър, справедлив и милосърден. Исай най-сетне направил от Йехова Бог на цялото човечество, следователно вече явно му придава универсални качества. Според разбирането на този пророк Израил наистина продължавал да бъде избран народ, но избран, за да донесе добрата новина на цялото човечество и по този начин да направи възможно избавлението на света. Тази месианска идея била нещо съвсем ново и въздействувала творчески върху мисълта на първите християнски общини.

Интересно е, че в задълбочената монотеистична концепция, която виждаме в творбите на пророците, някои учени съзират влияние от периода на вавилонския плен. Изглежда, че евреите трябва да са чувствували симпатия към персийските почитатели на Заратустра, който поучавал, че в света действуват две борещи се помежду си сили: бог на светлината Ормузд и бог на злото Ариман. Култът на Ормузд несъмнено има много общо с иеховизма. Персийците подобно на евреите не признавали култови статуи и с това си спечелили симпатията на „иконоборците“ в иеховизма. Всички наши дуалистични религиозни концепции за Бога и Сатаната, небето и земята, светлината и тъмнината произхождат от персийската епоха: евреите са си ги усвоили през периода на робството и от своя страна са ги предали на ранното християнство.

Следователно идеите на пророците са били извънредно революционни. В техните учения религията е престанала да бъде комунална институция и се е превърнала в личен въпрос на всеки човек. Според тях не външните форми на култа и ритуала се харесват на Йехова, а моралната чистота, честността, справедливостта и добротата. Аристотел пише, че би изглеждало странно, ако някой каже, че обича Бога. А все пак това именно учели някои пророци и с тази свежа мисъл дали началото на нова ера в религиозния живот на народите.

Логичен резултат на тези високи лични принципи била острата критика на обществените отношения в Израил и Иудея. Пророците корели обществото заради неговото вероотстъпничество, морален упадък и корупция. На царете припомняли техните престъпления и развратен живот, а на еврейското общество пророчествували разруха и страдания, ако не се върне на пътя на правдата.

Както констатирахме вече няколко пъти, съществували сериозни основания за критика. Докато богаташите живеели всред източен разкош, народните маси обеднявали все повече. Царете карали населението на принудителна работа при строежите на храмове, дворци и крепости, а сами живеели в грамадни дворци всред многобройна служба и наложници. Робството съществувало в Ханаан от много отдавна, но едва през периода на царете и след завръщането от вавилонския плен било прилагано в широк мащаб робството за дългове. Военните разходи се стоварвали с тежестта си върху селяните и накрая ги докарали до банкрут. Експлоатацията и своеволията на богаташите, данъците и задълженията към лихвари задълбочавали мизерията на трудещите се маси и обогатявали заможните слоеве. Пророк Исай вика отчаяно: „Горко вам, които притуряте къща към къща, които присъединявате нива към нива, тъй че не остава място, сякаш само вие сте заселени на земята“ (Исай 5, 8).

Пророците били също така далновидни политици. Така например Исай предупреждава цар Ахав да не докарва асирийците на помощ срещу сирийско-израилската лига. Йеремия с риск на живота си се обявява остро срещу политическите фанатици, които разчитат на помощ от страна на Египет и подстрекават Иудея срещу халдейците; и дори тогава, когато Навуходоносор вече обсаждал Йерусалим, той призовавал към капитулация. Скоро събитията показали колко правилно и разумно било неговото становище.

Тия духовни водачи, проповедници, вдъхновени ясновидци и големи поети изразявали всичко онова, което било най-ценно в еврейския народ. Техните морални идеали, религиозни концепции и призиви за социална справедливост оказали непреходно влияние върху европейската култура през следващите две хилядолетия.

Библейската история на Израил и Иудея се свежда до летописно изброяване на царете и оценка на тяхното владичество от гледище на иеховизма. В много случаи ние не узнаваме кое ги е скланяло към такъв, а не друг начин на постъпване, не разбираме политическите и психологически мотиви на войните, на договорите за приятелство и дипломатическите стъпки. Библейският текст ни осведомява само за това, кога са царували отделните царе. С две думи, библейската история се състои в същност само от лаконични летописни записвания, лишени от прагматична връзка.

За щастие историята на двете еврейски държави се е свързвала с историята на великите сили в Месопотамия и Египет. Във Вавилон, Асирия, в нововавилонската държава на халдейците и в Египет са се запазили огромни архиви от документи, както и надписи по гробниците, скалите и храмовете. В текстовете, които се отнасят до историята на споменатите държави, са открити множество бележки, които хвърлят сензационна светлина върху събитията в Израил и Иудея.

Благодарение на тези открития по метода на корелацията е могло не само да се обяснят непознати причинни връзки между много библейски информации, но също така да се установи, че тези информации са, общо взето, правдиви. Нещо повече, удало се дори да се пресметнат приблизително годините на владичеството на израилските и иудейските царе, както и важни дати в историята на еврейския народ. За изясняване на този въпрос си струва да приведем един от по-лесните примери на такова изчисление. Библията съобщава, че Кир още през първата година след заемането на Вавилон позволил на евреите да се върнат в Йерусалим. Благодарение на пресмятанията, извършени въз основа на персийски документи, знаем, че това е станало в края на 539 г. пр.н.е. Понеже преселниците са се готвили няколко месеца за пътуването, първата репатриантска вълна не е могла да тръгне за Йерусалим по-рано от пролетта на 537 г. пр.н.е.

Не би имало смисъл да повтаряме буквално в нашия разказ мъгливото и лаконично библейско изложение, без да се позоваваме на богатите материали, които ни дава археологията. Читателят не би получил пълна картина на еврейската история, не би разбрал причинната връзка с политиката на големите съседни държави.

Затова главата, която се отнася до двете еврейски царства, е композиция от различни исторически източници. Опряна главно върху третата и четвъртата книга на царствата и попълнена със сведения, взети от книгите на Езра и книгата на Неемия, както и от пророчествата на Исай, Йеремия и Иезекиил, тя същевременно се ползува и от преданията на Месопотамия и Египет.

Археологическите открития в Египет и Месопотамия потвърждават по изумителен начин точността и правдивостта на споменатите по-горе библейски текстове. Тези открития са толкова много, че тук не могат да бъдат приведени всички. Затова ще се ограничим само с няколко най-важни и най-фрапиращи.

Библията казва, че пет години след бунта фараон Сусаким нахлул в Иудея и оплячкосал Йерусалимския храм. И ето че в храма в Карнак е открит барелеф, който увековечава този поход за потомците. На барелефа виждаме египетския бог Амон, като води вързани с въже 156 еврейски пленници. Всеки от тези пленници представлява един от градовете, които Сусаким превзел и ограбил. От списъка на тези градове узнаваме интересни неща, за които Библията мълчи напълно. Защото се оказва, че в своето увлечение да плячкосва фараонът не е пощадил дори протежирания от него цар Иеровоам и опустошил територията на току-що основаното израилско царство.

Най-големият цар на Израил Амврий подчинил царството Моав и четиридесет години вземал от своя васал огромен данък в размер на сто хиляди овни годишно. През царуването на Иорам царят на Моав Меса вдигнал бунт срещу Израил и престанал да плаща наложения му данък. Тогава Иорам заедно с Едом и Иудея предприел поход срещу бунтовниците. Библията твърди, че съюзниците победили Меса и напълно опустошили страната му.

Поради това изглеждаше странна бележката, че победителите „веднага се оттеглиха от него и се върнаха в земята си“ (Книга IV на царствата, 3, 27).

Тази тайнствена бележка можа да се обясни едва от археологията. През 1868 г. германският мисионер Ф. А. Клайн открил на изток от Мъртвото море грамаден камък от син базалт, на който бил издълбан надпис на моавски език. Клайн предложил на арабите четиридесет долара за ценната находка. Но преди да се стигне до сключване на сделката, френското правителство узнало за камъка и предложило на собствениците хиляда и петстотин долара. Тогава арабите помислили, че камъкът трябва да има някакви магически свойства. Подпалили под него огън и започнали да го заливат с вода, докато том се разтрошил на парченца, които продавали като талисмани. Френските археолози само с много големи усилия и средства успели да изкупят тия парченца и да слепят ценния камък в едно цяло. Сега той се намира в Лувъра.

От надписа излиза, че отначало Меса наистина претърпял поражение и затвореният в крепостта Кир Хасерот принесъл в жертва на бог Кемос малкия си син, за да го настрои благосклонно към себе си. В следващите редове съобщава тържествуващо, че разгромил така нашествениците, че „Израил загина завинаги“.

Както виждаме, и двете страни се хвалят с победа. Но понеже Иорам не покорил окончателно Моав и, както признава Библията, „се върна в земята си“, имаме право да смятаме, че борбата е била наистина унищожителна, но не донесла окончателна победа. Меса е имал дотолкова право, че от този момент наистина станал независим от своя дългогодишен потисник.

В Библията попадаме и на един инцидент, който дълго време беше съвсем неразбираем. Цар Ахав нанесъл на владетеля на Дамаск Бен Хадад II съкрушително поражение и го взел в плен. Но въпреки тогавашните обичаи не го убил и не опустошил столицата му. Напротив, отнесъл се много меко с него, настанил го в своята колесница, нарекъл го „свой брат“ и дори „сключи съюз с него и го пуснал на свобода“.

Предчувствуваше се, че зад това необикновено за Ахав и за тогавашните времена великодушие трябва да се крие някаква тайна.

Загадката беше разрешена, когато се откри надписът на асирийския цар Салманасар III (859–825 г. пр.н.е.). Владетелят на могъщата държава съобщава, че нанесъл победа над коалицията на дванадесет царе, между които се намирал Бен Хадад и Ахав. Като убил двадесет и пет хиляди неприятели, той пристъпил към обсада на Дамаск, но изглежда, че не превзел града, защото се върнал в Ниневия и през един период от пет години не започнал нова война. От текста на надписа можем да заключим, че войната не била решена. Дамаск успял да се защити, а Ахав се оттеглил от борбата силно пострадал, но непобеден.

В светлината на тези новооткрити факти библейското изложение става ясно. Ахав трябва да си е давал сметка за нарастващата мощ на Асирия. При тези условия не било в негов интерес Сирия, предполието на Израил срещу бъдещото асирийско нашествие, да бъде разрушена. Като далновиден държавник той избрал единствената разумна политика: съюз с победения противник. Но тоя съюз не бил траен, защото, щом асирийците се оттеглили в страната си, старите спорове между Сирия и Израил избухнали отново и Ахав паднал убит при едно от многобройните сблъсквания.

Най-голямо раздвижване в научния свят предизвика тъй нареченият „черен обелиск“, изкопан в 1846 г. от развалините на асирийския град на хълма Тел Нимруд от английския археолог Леерд. Този четиристенен стълб, изсечен от чер базалт, е покрит от всички страни с барелефи и надписи на клинообразно писмо. От едната страна се вижда фигурата на цар Салманасар III, обкръжен от свитата си. Върволица от роби носят ценни съкровища: слонова кост, топове плат, делви и кошове, а на друго място водят свързани с въжа животни: слонове, камили, антилопи, маймуни, бикове и легендарния еднорог.

Друг барелеф представя пак Салманасар. Той стои гордо изправен, докато в краката му се кланя някакъв сановник с богато извезан плащ.

Едва няколко години по-късно англичанинът Роулинсън успя да прочете надписа и тогава се оказа, че тази покорна фигура е израилският цар Ииуй, който убил Ахав и Иезавел. Надписът под тази сцена гласи както следва: „Дан от цар Ииуй от Бит Хумри (т.е. от царския дом в Омри): сребро, злато, кана от злато, блюда от злато, чаши от злато, потири от злато, олово, скиптър за царя и балсамово дърво, получени от него.“ От друг текст излиза, че Ииуй връчил този данък през осемдесетата година от царуването на Салманасар, т.е. около 842 г. пр.н.е.

Библията отминава с мълчание факта, че Ииуй бил васал на асирийския цар. Но асирийският надпис разкри причината, поради която царят на Дамаск нахлул в Израил и опустошил градовете му. Това било отмъщение, загдето Ииуй изневерил на антиасирийския съюз, сключен с арамейците, и когато избухнала новата война със Салманасар, доброволно се подчинил на Асирия и заплатил огромен откуп в злато и сребро. Последствията от тази страхлива политика били съдбоносни. След дълги и упорити борби с Дамаск през царуването на Иоахаз Израил понесъл пълно поражение, а могъщата му армия била редуцирана принудително до петдесет пътни коли, десет бойници и десет хиляди пехотни бойци.

По този начин „черният обелиск“ ни дава да разберем колко късогледа и пагубна е била политиката на израилските узурпатори. Напусната от своя съюзник, Сирия е трябвало да се бори сама с могъщата Асирия и била победена. Израил, отслабнал от борбите с естествения си съюзник, накрая станал плячка на Саргон II. Самария била разрушена, а десетте израилски племена били откарани в Месопотамия, където изчезнали безследно в изгнание.

Саргон е споменат в Библията само веднъж, и то само във връзка с бунта на град Асдот. Завоевателят на Самария обаче се явява там анонимно като „царят на Асирия“. Мъчно могло да се предполага, че тук става дума за Саргон, особено когато три реда по-горе е споменат Салманасар.

Едва откриването на надписа върху стената на царския дворец в Хор-Сабат сложи край на съмнението. Оказа се, че Салманасар наистина е започнал обсада, но умрял след изтичането на една година. Градът бил превзет едва от неговия наследник Саргон, след като е царувал две години, т.е. подир тригодишна обсада. Въз основа на тези сведения можа да се установи, че Самария е паднала през 721 г. пр.н.е.

В този надпис Саргон съобщава: „Обсаждах и превзех Самария и откарах като военна плячка 27 290 негови жители. От тях създадох царски корпус, съставен от петдесет бойни коля… Възстанових града и го направих по-хубав от по-рано. Заселих го с хора от страните, които завладях. Сложих над тях губернатор и им наложих да плащат същия данък, какъвто плащат всички други граждани на Асирия.“ Библията на три пъти подчертава лукса, който уж бил царял в царския дворец в Самария. В Третата книга на царствата (22, 39) четем, че Ахав построил дом от слонова кост. Амос (3, 15) пророчествува следното: „Ще поразя зимния дом наедно с летния дом и ще загинат домовете от слонова кост, и много домове ще бъдат разрушени, казва Господ.“ Най-сетне в 44 псалом, за който някои учени смятат, че е написан като сватбен химн за Ахав и Иезавел, намираме бележки за „чертози от слонова кост.“ Естествено това фантастично сведение е било смятано за един от многобройните примери на избуяла фантазия, толкова типична за народите на Изтока. Едва археологическите търсения в развалините на Самария показаха, че то не е изцяло легенда.

През годините 1931–1935 експедиция от английски и американски археолози извърши там систематични разкопки. Изпод развалините бяха открити основите на защитни стени, кули и цистерни за пазене на дъждовна вода. Най-важната находка беше царският дворец на Ахав и Иезавел. Той се издигал на западния край на планински връх, откъдето се виждало Средиземното море. В двора се намирала каменната облицовка на споменатия в Библията басейн, в който била измита окървавената колесница на Ахав.

Когато археолозите започнали да пресяват развалините, били обзети от изумление. Хиляди късчета от плочки от слонова кост се търкаляли между тухлите, камъните и пепелта. По тях се виждали барелефи, които изобразявали лотоси, лилии, папируси, палми, лъвове, бикове, сърни, сфинксове и финикийски божества.

Дворецът наистина не бил построен от слонова кост, но стените и мебелите му били украсени с толкова голямо количество плочи, че той могъл да прави такова впечатление.

Да оставим сега Израил и да се пренесем в Иудея. Още в началото ще се срещнем с интригуваща загадка, свързана с разумния и трагичен цар Озия.

В Книга IV на царете (15, 5) четем буквално: „А Господ порази царя и той беше болен от проказа до деня на смъртта си и живееше в отделен дом.“

Библейските изследователи и археолозите предполагаха, че Озия е живеел в подземията на двореца си, а от негово име управлявали последователно синът му Иотам и внукът Ахаз. Наистина по силата на библейския закон прокажените нямали право да остават в Йерусалим, но не била отхвърлена възможността, че за царя било направено изключение.

Този възглед е трябвало да бъде отхвърлен, когато в град Рама, наричан също така Рама Рашел, били открити развалините на някаква цитадела, за която не споменават никакви исторически източници. Тя била оградена със стени, дебели повече от три метра, а портите, както може да се заключи от запазените следи, били излети от мед или бронз. В просторния двор се издигали три постройки. Една от тях имала тайна вратичка отзад, която позволявала да се напусне цитаделата незабелязано.

Кой и защо е построил тази цитадела близо до столицата? Всичко показва, че си я построил именно Озия. В развалините са намерени поразително много фигурки на Астарта, тъкмо този цар е обвиняван от пророците, че упражнявал култа на финикийската богиня. Освен това на един глинен чиреп е издълбана фигура на седящ брадат мъж. Понеже само царете и боговете били представяни в седнало положение, няма съмнение, че цитаделата била царска резиденция.

Сега разбираме защо Библията нарича „отделен дом“, „свободен дом“ или „дом на свободата“ мястото, където е пребивавал Озия. Нещастният цар не бил затворен принудително, както другите прокажени, а се ползувал от относителна свобода в изолирания си дворец, откъдето поради близостта на столицата могъл да упражнява надзор върху държавните работи.

След падането на Самария Иудея си дала сметка за опасността, която я заплашва от страна на Асирия. Цар Езекия трескаво укрепявал стените на Йерусалим и трупал оръжие в арсенала си. Той помислил също така за снабдяването на града с вода. Старият канал на иевусейците, през който се промъкнали войските на Давид, бил вече неподходящ и навярно засипан с развалини, защото се оказал опасен за града. Библията съобщава, че Езекия заповядал да се издълбае в скалата нов канал, който докарал водата от извора Геон право в Йерусалим, където тя била събирана в цистерни.

Както бива твърде често, делото на Езекия било открито съвсем случайно. През 1800 г. група арабски момчета си играели край езерцето Силое. Едно от тях паднало във водата и като доплувало до другия бряг, открило тесен проход в скалата. Това било канал, дълъг половин километър, който по обиколъчен път минавал през варовичната скала до западната част на града. Всички се питали защо въпреки бързината работниците не са дълбали в права линия, като по този начин могли да спестят повече от двеста метра тежки усилия. След подробно проучване на топографията на мястото се оказало, че е трябвало да заобиколят издълбаните в скалата гробници на Давид и Соломон.

Едва през 1880 г. било добито неопровержимо доказателство, че това е каналът на Езекия. Няколко млади германски архитекти тръгнали да проучат тайнствения канал. Като газели до колене в тиня и вода, те с мъка достигнали до средата на канала. Един от тях се подхлъзнал и паднал във водата и тогава забелязал някакъв тайнствен надпис на стената. При вестта за това откритие в Йерусалим пристигнал английският ориенталист Арчибалд Сейце, за да направи препис на текста. Работата била безкрайно тежка. Той трябвало да копира буква по буква при слабото пламъче на свещ, като седял по цели часове в калта и водата. Това усилие обаче си струвало мъките, защото надписът се оказал сензация. Текстът, отчасти повреден, съобщавал по драматичен начин как работниците дълбаели с кирки от двете страни и когато се приближили едни до други на три лакти разстояние, чули гласовете си през тънката скална стена. Когато най-сетне пробили тунела, в знак на радост започнали да удрят кирки в кирки, а водата за пръв път потекла от извора към града. Езикът на еврейския надпис несъмнено произхожда от времето на Езекия.

Асирийският цар Сенахирим сам признава косвено в един от надписите си, че не могъл да превземе Йерусалим. Наистина той се хвали, че опустошил Иудея и получил от Езекия тридесет таланта злато и триста таланта сребро откуп, но признава, че затворил иудейския цар в столицата „като птица в клетка“. Естествено той не съобщава причините, поради които бил принуден да вдигне обсадата. Неговата несполука Библията представя като чудо. Ангел, изпратен от Йехова, минал през неприятелския стан и убил 185 хиляди асирийски бойци.

Учените са се питали какво в същност се крие в това чудо. Изглежда, че обяснение на загадката ни дава гръцкият историк Херодот. Един египетски жрец му разказал, че армията на Сенахирим вдигнала временно обсадата на Йерусалим и тръгнала срещу Египет. Тогава асирийският лагер бил нападнат от полски мишки, които до такава степен изгризали тетивата на лъковете и кожените части на въоръжението, че беззащитните бойци, трябвало да се оттеглят от борбата.

Мишката много често се явява в античните разкази като символ на зараза. Срещаме я в Библията в Египет и Месопотамия. От това би трябвало да се заключи, че Сенахирим бил принуден да прекъсне обсадата на Йерусалим, понеже войската му била засегната от някаква страхотна епидемия. Потвърждение на тази хипотеза е може би фактът, че английският археолог Страхей открил в околностите на град Лахис общ гроб, в който били намерени две хиляди скелета на мъже.

Както се знае, при Каркемиш фараонът Нехо в битка с халдейците претърпял съкрушително поражение. Големият английски археолог Уоли извършил разкопки в развалините на този град и попаднал на драматични следи от тази паметна битка. Подът на една от крайградските къщи бил покрит със слой пепел, а в пепелта се въргаляли стотици метални острия на стрели, отчупени върхове на копия и парчета от натрошени мечове. Най-много острия на стрели имало при входовете за отделните стаи. Те били изпокривени поради ударите им в каменните рамки и дървените обковки на вратите. От положението на тия късове излиза, че борбата се е водила от стая в стая при упоритата съпротива на защитниците. Накрай нашествениците победили и превърнали къщата на пух и прах.

Други находки ни дават поучителни указания за тогавашните политически интриги. Клинообразните таблички с асирийски текстове свидетелствуват, че хетският Каркемиш е бил васал на Асирия. От друга страна, идолчетата на египетските божества, пръстенът с изрязаното име на фараон Псаметих I, както и печатът на сина му Нехо са доказателства за силната намеса на Египет в тия области. Изглежда, че подобно на Йерусалим и Каркемиш се е колебаел в своята лоялност между Египет и Асирия, докато най-сетне си докарал гибелта. Фараон Нехо позорно изневерил на съюзниците си и се явил в защита на Асирия срещу Навуходоносор.

По този случай струва си да приведем тук друго интересно откритие. Между оръжието Уоли намерил гръцки щит, покрит с бронзова ламарина. Върху него се виждал барелеф на Горгона, обкръжена от пръстен от животни: коне, кучета, елени и зайци. Откъде се е взел този гръцки щит в Каркемиш.

Неочаквано Уоли си спомнил един откъс от Херодот, от който излизало, че в храма на Аполон в Бранхидай, близо до Ефес, била осветена плячката, взета от фараон Нехо в Газа, с която си служели йонийските наемници. Щитът трябва да е принадлежал на наемник, който след разрушаването на Газа навярно е преминал на служба при фараона и после загинал в Каркемиш, далече от отечеството си.

Във вавилонските документи било намерено също така потвърждение на библейското съобщение относно иудейския цар Иехония, когото Навуходоносор откарал в плен. Когато на асирийския трон се качил Евилмеродах, той освободил Иехония от затвора и му разрешил да живее в царския дворец.

В книга IV на царете (25, 28–29) четем:

„И му говореше милостиво, и го постави над царете, които бяха с него във Вавилон. И смени дрехите му, с които беше в затвора, и се хранеше винаги при него през всичките дни на живота си. Храна също му определи, която му даваха от царските имения непрекъснато всеки ден през всичките дни на живота му.“

През 1933 г. във вавилонските архиви бяха намерени записки на управителя на двореца относно хранителните дажби, отпускани на различните резиденти, издържани от царя. И, о чудо, в списъка фигурират иудейският цар Иехония, петимата му синове и осем иудеи, които представлявали и неговата свита и прислуга. Както излиза от тези документи, във Вавилон живеели неколцина взети в плен царе. Всеки получавал всекидневна дажба храна, имал свой трон и собствени стаи в двореца. Сред тия царствени сенки завършил цар Иехония нещастния си живот.

Благодарение на археологията ние освен това се уверяваме, че споменатият в Библията Готолия, когото Навуходоносор назначил за губернатор на Иуда и който бил убит от сънародниците си като ренегат, е исторически истинска фигура.

В развалините на град Лаких е намерен печат с надпис: „Собственост на Готолия, който е поставен над дома (над Иудея).“

Във връзка с вавилонския плен установихме, че някои изселници от Иудея са спечелили богатства в чужбина. Археологията потвърди това по фрапиращ начин, когато американска експедиция открила в Нипур част от архивата на банковата фирма „Мурашу и синове“.

В 150 документа, написани на глинени таблички с клиновидни знаци, се съдържа оживената и широко разклонена международна дейност на това иудейско семейство. Там имаме договори за аренда на земя, канали, овощни градини и овни, сделки за покупки и продажби, договори за заеми и разписки за гаранции, внесени за затворени длъжници. За своето посредничество фирмата е вземала задължителния за онова време висок процент от 20%. Между подписите на тия актове се намират много еврейски имена, което свидетелствува, че значителен брой изселници са живеели доста богато.

Библията отминава с мълчание един огромен период от еврейската история, който обхваща 265 години: от възстановяването на йерусалимските стени от Неемия в 433 г. пр.н.е. чак до избухването на макавейското въстание през 168 г. пр.н.е.

Вероятно през този период не се е случило нищо важно. Иудея е представлявала микроскопична, западнала провинция в грамадната персийска империя. Със съгласието на персийските царе тя е била теократична държавица, управлявана от свещеници, в същност по-скоро малка религиозна община. Изолирани от останалия свят, евреите се занимавали изключително с домашните си работи. Навярно по това време Старият завет е получил днешната си редакционна форма. Свещениците и учените по свещеното писание са припомнили миналото и събирали документи, които имали за цел да осветлят причините за националните нещастия. Те стигнали до убеждението, че евреите непрестанно са изневерявали на Йехова, нарушавали са неговите заповеди и затова били наказани. В резултат Библията станала голям обвинителен акт срещу царете и народа, документ, който трябвало да докаже, че само в мойсеевата религия се крие спасението и успехът на евреите.

През 333 г. пр.н.е. настъпва прелом в света от онова време. При Исос македонският цар Александър спечелва решителна победа над армията на Дарий III. Персия престанала да съществува и на нейната територия се създала великата гръцка империя. Младият победител се насочва към Египет и го заема без съпротива. Непроверена легенда твърди, че по пътя Александър посетил Йерусалим, за да се поклони на Йехова. Но Библията отминава с мълчание всички тези исторически събития. Жителите на откъснатата планинска Иудея не си давали сметка, че навлизат в нова ера от историята на човечеството.

През годините 332–331 пр.н.е. новият владетел на света основава върху един от носовете на нилската делта Александрия, бъдещата столица на науките и изкуствата. На евреите, потомци на изселниците от вавилонско време, Александър дава същите права, както на гърците и египтяните. Както ще видим по-късно, последствията от тази стъпка ще се окажат небивало важни.

Александър Велики умира през 323 г. пр.н.е. Държавата му бива разделена между неговите военачалници, така наречените диадохи. По този начин след кървави борби се създават три държави: Египет под владичеството на Птолемеите, Сирия под владичеството на Селевкидите и македонското царство под владичеството на Антигонидите.

През 320 г. пр.н.е. Птолемей I включва Иудея в своята държава. Над еврейския народ надвисва съвсем друга, но много по-страшна опасност, отколкото насилието и гнетът. Защото настава епохата на елинизма, епоха на толерантност, на свобода на духа, на свежи умствени течения, както и на разцвет на науката, литературата и изкуствата. Център на това възраждане на просветата и хуманизма става Александрия. Птолемей II събрал великолепна сбирка от свитъци, в които се съдържали всички умствени придобивки на миналите поколения. Благодарение на него се създава, и гръцкият превод на Библията, тъй нареченият превод на седемдесетте.

Значителен брой евреи не успели да се противопоставят на силния чар на елинизма. Особено много са му се поддавали заселниците в Александрия. С течение на времето те се елинизирали до такава степен, че забравили еврейския език и говорели само на гръцки.

От тяхната среда излизали учени, историци и поети, които печелели слава и признанието на света.

Гръцкото влияние нахлуло като широка вълна и в Йерусалим. Успокоени от климата на новите времена, младите еврейски поколения се възхищавали от литературата, философията и езика на гърците. Стигнало се дотам, че в самото сърце на града била построена арена, на която по образеца на гръцките атлети се състезавала полугола и еврейската младеж. Култът на здравото и красиво тяло, мелодията на гръцката поезия и полетът на философските идеи вземали връх над пеенето на псалмите и принудата на ритуалните разпореждания.

Но в Йерусалим още съществувала силна партия на ортодоксални почитатели на Йехова, които се противопоставяли рязко на чуждата инвазия. Естествено, че често се стигало до остри сблъсквания и размирици между двете части на обществото. За дълго време градът станал арена на интриги, безредици и политически борби.

След изтичането на повече от 100 години Иудея преминава под владичеството на Селевкидите. През 195 г. пр.н.е. Антиох III побеждава Птолемей V и заема цяла Палестина. Близо до Йерусалим започнали да израстват гръцки колонии. Самария става важен административен център на новия владетел. В свещения град на Йехова гръцките обичаи взели връх, и то до такава степен, че — както разказва авторът на II книга на Макавеите (4, 14) — „свещениците престанаха да бъдат ревностни към службата при жертвеника и като презряха храма, немареха за жертвите и бързаха да вземат участие в противни на закона игри. В арената по знак чрез хвърляне на диск…“ Дори набожният и ревностен първосвещеник Иасов е обвинен в безбожие и симпатии към новата ерес.

На трона се качва Антиох IV Епифан. Той бил фанатичен почитател на гръцката култура и решава да унищожи всички други обичаи и религии в своята държава. През 168 г. пр.н.е. ограбил всички съкровища от Йерусалимския храм, а когато по този повод избухнали размирици, изпратил военачалника си, който с огън и меч опустошил града, съборил защитните му стени и откарал много жители в робство.

Започнало управление на терор и преследвания. В храма бил въведен насила култът на Зевс олимпийски. Под заплаха със смъртно наказание било забранено принасянето на жертви на Йехова, празнуването на съботата и обрязването на децата. Верните почитатели на Йехова, които нарушавали драконските забрани, били осъждани на изтезания и на мъченическа смърт.

Най-сетне под водителството на свещеник Мататия избухва еврейско въстание, ръководено през годините 165–135 последователно от неговите синове Иуда, Йоан и Симон, наричани Макавеи. Героичната борба на партизаните била толкова ожесточена, че войската на Селевкидите трябвало да се оттегли от цял ред палестински градове и през 164 г. вождът на въстанието на Иудея влязъл в Йерусалим и възстановил култа на Йехова в храма.

Синът на Епифан — цар Антиох V Евпатор — дошъл с големи въоръжени сили, за да потуши въстанието. Недалеко от Витлеем, при Бет Захария, Макавеите били бити, понеже не могли да удържат пред силната гръцка конница и частите от бойни слонове. Условията на капитулацията обаче били неочаквано меки. Новият цар, като виждал безрезултатността на усилията на баща си, върнал на евреите свободата да упражняват религиозния си култ и дори признал известна автономия, но Макавеите не се задоволили с тази половинчата независимост. Братята на Иуда — Ионатан и Симон — наново подхванали борбата, която завършила през 142 г. пр.н.е. с пълно придобиване на политическа независимост.

Историята на тия героични борби ни предават трите книги на Макавеите. Първата книга, излязла под перото на неизвестен палестински евреин, била написана на еврейски език, но до наше време се е запазила само в гръцки превод. Втората книга е написана от някакъв друг палестински евреин на прекрасен, класически гръцки език, следователно авторът е бил възпитан в елинска среда.[1]

От това време в Иудея царувала династията на Макавеите, наричана от еврейския историк Йосиф Флавий династия на Асмонеите по името на един от прадедите на Мататия Асмоней.

В 63 г. пр.н.е. в Палестина влиза римският военачалник Помпей след тримесечна обсада превзема Йерусалим. С независимостта на евреите се свършва, Палестина става римска провинция, управлявана от прокуратор.

С течение на времето политиката на гнет и грабежи от страна на римските чиновници става толкова непоносима, че в Палестина отново избухва въстание. През 70 г. от н.е. Тит пристига с могъща армия и започва обсадата на Йерусалим. Жителите се отбранявали с небивал героизъм и презрение на смъртта, но накрая отстъпват пред превъзхождащите ги римски сили. Трагедията, която преживял градът, е описана по потресен начин от Йосиф Флавий. Хората падали по улицата от глад, болести и изтощение, имало дори случаи, че майки изяждали бебетата си. Легионерите на Тит клали еврейските пленници или ги приковавали на кръст. След завладяването на града Тит заповядал да бъдат сравнени със земята ония квартали, които оцелели от погрома, а на евреите и последователите на Христос под страх от смъртно наказание било забранено да влизат в разрушения град.

В продължение на 60 години върху развалините лагерувал прочутият с жестокостите си X римски легион. През годините 117–138 император Адриан построил там римска колония: Аелия Капитолина. На мястото, където се намирал храмът, се издигала статуя на Юпитер. Оскверняването на свещения град и забраната да се обрязват децата вдигнали през 132 г. евреите на нова борба.

Начело на въстаническата войска, която за кратко време достигнала до половин милион войници, застанал като предводител Симон, който носел прозвището Бар Кохба. За късо време той заел Йерусалим и големи области от Палестина. Равинът Акива го приветствувал като месия и го увещал да се обяви за цар на Израил.

Новата еврейска държава не съществувала дълго. Адриан докарал от Британия своя военачалник Юлий Север, който скоро завладял Палестина и през 136 г. превзел последната крепост на въстаниците Ветар. Там паднал убит или се самоубил Бар Кохба. Въстаниците, които не загинали в боя, били продадени в робство или избягали във Вавилон.

През 1961 г. една експедиция от израилски археолози открила в една от пещерите край Мъртво море кости и документи на последните въстаници, загинали там.

Още вавилонският плен и бягството на убийците на Готолия а Египет са сложили началото на тъй наречената диаспора, т.е. разпръсването на евреите по целия свят. През персийско и гръцко време принудителното изгнание се превърнало в доброволна емиграция. Първият център на диаспората във Вавилония просъществувал чак до късното средновековие. В Египет се създала еврейска колония на остров Елефантин и преди всичко в Александрия. След въстанията на Макавеите и Бар Кохба нови вълни от бежанци се устремили към чужбина и подхранвали в значителна степен старите емигрантски еврейски общини.

Постепенно диаспората обхванала Киренайка, Гърция и Мала Азия. Най-голямото съсредоточение на евреи от почти 100 000 души се намирало в Александрия. Друг важен емигрантски център евреите създали в самата римска столица. В желанието си да илюстрира размерите на диаспората Йосиф Флавий цитира гръцкия географ Страбон, който писал: „Евреите са заселили почти всички градове и по целия свят е мъчно да се намери място, където да не живее представител на това племе.“

От ония времена започва нова глава в еврейската история, нова епопея, не по-малко трагична и героична от тази, която описват библейските книги.

[1] Евреите не са признали книгите на Макавеите за свещени, но християнската църква ги е включила в канона. ↑

Шест библейски разказа

Героичната Иудит

В иудейския град Ветилуя живеела една вдовица на име Иудит. Тя била много богата, понеже имала ниви, говеда, овце и многобройна прислуга. Освен това блестяла с ослепителна хубост. След смъртта на мъжа й животът загубил всякакъв чар за нея. Три и половина години ходила облечена с вретище и се отдавала на молитви и умъртвяване на тялото си. С благочестието и примерния си живот тя си спечелила такова уважение, че хората в Иудея започнали да я смятат за пророчица. Случило се веднъж, че в Ханаан нахлула безбройна войска на Навуходоносор под предводителството на Олоферн. Ветилуя не се предал доброволно и се противопоставил храбро на нашествениците. Но след двадесет дни обсада водата в града се свършила. Тогава нещастните жители се събрали пред двореца на губернатора Озия и всред сърцераздирателен плач го молили да се предаде на Олоферн. Сърцето на Озия се късало при вида на човешките страдания, но настоятелно молил да издържат още пет дни, понеже вярвал, че Йехова ще му се притече на помощ. В това време Иудит свалила от себе си траурното облекло, умила се, намазала се с благовонно миро и накъдрила косата си. После облякла празнична рокля и се накичила с най-ценните бижута, които имала в ковчежето си. Пременена така и цялата в блясък, тя тръгнала към неприятелския лагер, съпроводена само от една прислужница, която носела мех с вино, съд с дървено масло, печено месо, сушени плодове, хляб и сирене. Когато в зори слизала от хълма, на който се издигал Ветилуя, войниците от неприятелския пост я спрели и я откарали в шатрата на военачалника си. Олоферн лежал на легло с мрежа, която го пазела от комарите. Облечен в пурпур, той блестял от златни украшения, смарагди и други благородни камъни. Иудит коленичила и свела чело доземи, а той, омаян от хубостта й, я гледал с особена благосклонност. Когато се отърсил от силното впечатление, попитал я с мек глас какво я води при него. „Аз съм еврейска дъщеря — отговорила тя. — Избягах, защото се убедих, че градът ми ще бъде разрушен. Той се отнасяше с презрение към вас и не искаше да се предаде доброволно. Затова реших: ще отида при княз Олоферн и ще му издам тайната как може да превземе града, без да загуби нито един войник.“ На Олоферн харесали тия думи и той заповядал на прислугата си да помогне на Иудит да стане от земята. Когато се изправила, пълна с неописуем чар, присъствуващите в шатрата сановници викнали с безкрайно възхищение: „Как може да бъде презиран народ, който има такива чудни жени!“ Тогава Иудит се престорила, че изпада във вдъхновение и с пророчески глас предсказала на нашествениците пълна победа над Иудея. Олоферн се зарадвал безкрайно и казал: „Ако предсказанието ти се изпълни, обещавам, че Богът на Израел ще стане и мой Бог.“ После наредил да се даде на Иудит удобна шатра и три дни подред я канел на богати пирове. Но еврейската жена не желаела да се храни с нечисти гозби и яла само онова, което й поднесла прислужничката от Ветилуя. Олоферн ставал все по-настойчив в ухажването си. Иудит се ориентирала, че на четвъртия ден той ще я покани да остане след пира в шатрата му. Преди да си легне, тя отпратила прислужницата си и цяла нощ се молила със сълзи на Йехова да й помогне във взетото решение. На другия ден се състоял най-великолепен пир. Олоферн в радостно очакване на удоволствията изпил твърде много вино и легнал тежко на леглото, натиснат от дълбок сън. Тогава Иудит отрязала главата му с неговия собствен меч, след това я увила в мрежата за комари и скрила в пътната си торба. После се измъкнала от лагера, върнала се бързо във Ветилуя и показала на сънародниците си главата на омразния военачалник. В града зацарила голяма радост. Хората благодарели на Йехова за, победата и славели героинята, която с два удара отсякла главата на врага. Когато сутринта асирийците намерили предводителя си мъртъв, изпаднали в такава паника, че се втурнали да бягат, като изоставили целия лагер с несметни съкровища и със заграбената в Иудея плячка. Защитниците на града ги преследвали със страхотна ожесточеност и им устроили такава сеч, че само малцина успели да избягат живи. Плячка на победителите станали големи стада от крави, волове, овце, осли и камили, както и голямо количество злато, сребро, оръжие и дрехи. Всичко, което било лична собственост на Олоферн, — а именно златото, среброто, благородните камъни и скъпоценните дрехи, било предадено на Иудит като награда за нейното геройство. Три месеца жителите на града чествували победата всред танци, песни, молитви и свирене на арфи. Сам първосвещеникът Йоаким пристигнал от Йерусалим, за да изрази своята почит към героинята и да вземе участие в общата радост. Иудит живяла сто и пет години, обкръжена от почитта и любовта на народа, а денят на голямата й победа бил причислен към еврейските празници и оттогава е чествуван всяка година.

Естир — персийска царица

В третата година от царуването си персийският цар Артаксеркс устроил голям пир. Той поканил на него князете и сановниците на Персия и Мидия, както и наместниците в подчинените му страни от Индия чак до Етиопия. Сто и седемдесет дни без прекъсване продължил пирът, а накрая царят поканил на седемдневно пиршество всички жители на Суза без оглед на техните заможност и значение. Масите били наслагани в двора и градината на двореца. Над тях за предпазване от слънцето били опънати бели, зелени и виолетови платна, прикрепени на мраморни колони. Гостите лежали на златни и сребърни легла, наредени около масите върху плочи от смарагдов и бял мрамор. Гозбите и виното били поднасяни от прислугата в блюда и чаши от чисто злато. При всяка маса седял по един княз, който подканвал народа да яде и пие. Същевременно в женското крило на двореца царица Астин гощавала на масата си съпругите на князете, големците и дворцовите сановници. На седмия ден от пиршеството Артаксеркс пожелал да покаже царицата на гостите си, защото била неизказано хубава. Тогава той й съобщил да се накичи с царска диадема и да се яви пред него. Но Астин се заинатила и не искала да изпълни заповедта. Крайно разгневен от непослушанието й, Артаксеркс веднага свикал съвет от седем персийски и мидийски князе, за да решат какво да правят с непослушната жена. Достопочтените мъже се разтревожили силно за спокойствието в собствените си домове, затова един от тях взел думата и казал следното: „Цар Артаксеркс заповядал да доведат при него царица Астин, но тя не отишла. Сега персийските и индийските княгини, които чуят за царицината постъпка, ще говорят същото на всички царски князе.“ Царят решил да прогони съпругата си завинаги. Едновременно изпратил писма до всички краища на страната си със заповед да се съобщи на поданиците, че жените са длъжни да слушат заповедите на своите мъже. По този начин било потушено опасното огнище на женския бунт. Същевременно царят наредил да бъдат намерени най-красивите момичета в цялата страна и изпратени в двореца. Тук под окото на доверен скопец избраните момичета в продължение на дванадесет месеца се мажели с миро, пръскали се с благоухания и украсявали лицата си с разни червила. А когато бивали готови, влизали в царското легло. След четири години дошъл ред на изключително хубавата девойка Естир. Тя била израилтянка, но никой не знаел това, защото не го била казала. Родителите й били умрели, когато била дете, и за нея се грижел чичо й Мардохей, един от многобройните изгнаници от Йерусалим. Артаксеркс се влюбил толкова силно в нея, че я взел за жена и коронясал за царица. Вследствие застъпничеството на братовата си дъщеря Мардохей бил издигнат на поста дворцов вратар и спечелил такова доверие, че пазел при вратата на царската спалня. Това разярило двама други вратари. Един ден Мардохей подслушал техния разговор и узнал, че коват план да убият царя. Той веднага уведомил Естир, която предупредила съпруга си за грозящата го опасност. Заговорниците увиснали на бесилката, а царят се привързал още повече към любимата си. Мардохей придобил такова влияние в двореца, че започнал да се отнася пренебрежително към първия министър Аман. А той бил всемогъщ сановник, пред когото всички треперели и падали на колене. Само Мардохей не коленичил пред него и не му се кланял. Аман бил разкъсван от ярост, но се чувствувал безсилен, защото дръзкият вратар се намирал под непосредственото покровителство на царя. Когато обаче узнал, че е от еврейски произход, решил да отмъсти кърваво на всички евреи, които живеели в Персия. Наговорен от него, Артаксеркс подписал декрет, с който заповядал да бъдат избити всички евреи, понеже имали други обичаи, закони и религиозни обреди. Когато Мардохей чул това, разкъсал дрехите си, облякъл се с вретище, посипал главата си с пепел и заскитал по улиците на. Суза, като изразявал с висок глас своето отчаяние и мъка. Естир решила да действува. Тя приготвила на другия ден пир, на който поканила царя и първия му министър. Аман, възгордян от това отличие, придобил самоувереност и поръчал да се издигне бесилка, висока петдесет лакти, на която възнамерявал да обеси Мардохей. През нощта обаче царят не можел някак да заспи и заповядал да му донесат за четене стари летописи. Тогава прочел как Мардохей му спасил живота. Претрупан с работа, той съвсем бил забравил това, но сега решил да възнагради верния си вратар. На другия ден Аман се явил пред царя, за да изтръгне присъда срещу Мардохей. Тогава Артаксеркс го попитал какво трябва да направи с човек, когото иска да възнагради. Първият министър, дълбоко убеден, че царят има пред вид него, отговорил: „На такъв човек, когото царят иска да почете, нека донесат царско облекло, с което царят се облича, и да доведат коня, на който царят язди, да възложат царски венец на главата му и нека дадат облеклото и коня в ръцете на едного от първите царски князе и да облекат човека, когото царят иска да почете, да го изведат на кон на градската стъгда и да възгласят пред него: Тъй се прави на оногова човека, когото царят иска да отличи с почести.“ Какъв бил неговият ужас, когато чул, че царят мислел за Мардохей. Съгласно своя съвет Аман трябвало да настани врага си на кон и да го поведе из града, като възвестявал на изумените поданици: „Тъй се прави на човека, когото царят иска да почете!“ Едва се върнал в къщи, изтерзан от това унижение, и при него се явили скопци със заповед да дойде на царския пир. Естир още преди това признала на мъжа си, че е израилтянка и племенница на Мардохей. Със сълзи на очи тя го молела да отмени смъртната присъда, издадена срещу нейните сънародници. Сега Артаксеркс схванал подлостта на Аман и щом той се явил в двореца, заповядал да го обесят на бесилката, на която щял да увисне Мардохей. По молба на Естир царят не само отменил страшния декрет, но дори позволил на евреите да отмъстят на враговете си в цяла Персия. По този начин седемдесет и пет хиляди души загубили живота си, а между тях били и десетте синове на Аман. Мардохей, който след Аман поел поста пръв министър в персийския двор, разпратил писма до всички еврейски общини с покана за спомен на спасението си да чествуват всяка година тържествено радостния празник Пурим, което значи „празник на съдбата“, понеже тогава се решила съдбата на еврейския народ.

Товит — верен израилтянин на персийска земя

В едно от малките галилейски градчета в територията, заемана на Нефталимовото племе, се родил израилтянинът Товит. Той бил отгледан в религиозната атмосфера на родния дом, в който царяла привързаност към традицията и вярата на дедите. В същия дух възпитал и сина си, на когото дал името Товия. Откаран в асирийски плен, Товит успял да укрепи някак живота си и работите му вървели много добре. Той бил заможен и имал всичко в изобилие, но не ползувал богатствата за себе си, а ги делял с най-нуждаещите се свои сънародници, потискани тежко от асирийците. Особено се посвещавал Товит да извършва последната услуга на умрелите израилтяни и да ги погребва съгласно ритуала на Мойсеевата религия, за което го заплашвало строго наказание. Веднъж, уморен от погребването на умрелите, той си легнал на земята, но едно лястовиче изпражнение паднало от гнездото право в окото му. Товит със смирение понасял слепотата или тежката болест на очите, не се бунтувал срещу Бога и търпял с най-голямо спокойствие подигравките на злорадите и безбожни хора. Когато старият Товит почувствувал, че дните му са вече преброени, пратил сина си Товия при бедния Гаваил, комуто на времето си дал пари назаем, за да ги вземе и донесе на тъжния си баща. За водач на неопитния младеж до далечния град Рага се предложил сам ангел Рафаил, който по тази случай приел човешки образ. Щом видял готовия за път неочаквано хубав младеж, младият Товия го попитал: „Откъде си, добри ми младежо?“, а той отвърнал, че произхожда от израилските синове и отива в Рага. Приятно изненаданият Товия се зарадвал и съобщил тази щастлива вест на баща си, който му поръчал да се държи за непознатия пътник. Младият Товия не се излъгал в него. Ангел Рафаил не само го довел до Рага, но му намерил и съпруга, дъщеря на Рагуил, роднина на Товитови, а когато се върнал заедно с Товия в дома му, излекувал зрението на стария му баща. Тогава младият Товия, изпълнен с благодарност към Рафаил, казал на баща си: „Татко, какво възнаграждение ще му дадем, та нима може да има нещо достойно за такива благодеяния? (…) Но моля те, татко, да го попиташ дали не би взел половината от всичко, което донесохме.“ Рафаил обаче не се съгласил да приеме възнаграждение и открил кой е.

Иов

В арабската земя Уц живеел един благочестив и справедлив човек на име Иов. Щастието му помагало във всяко отношение, защото освен седем синове и три дъщери имал седем хиляди овце, три хиляди камили, петстотин товарни волове, петстотин ослици и голям брой слуги. Веднъж, когато децата му пирували, а той принасял жертва на нивата си, на небето ангелите се събрали пред лицето на Бога, а всред тях бил и сатаната. Попитан от твореца откъде иде, сатаната отговорил: „Ходих по земята и я обходих.“ Когато Бог го попитал дали е видял Иов, благочестив и справедлив човек, който не е сторил зло никому, сатаната отвърнал язвително, че е лесно да бъдеш благочестив, когато си богат и щастлив. „Отнеми имота на Иов — рекъл той предизвикателно — и тогава ще видим дали ще те благославя.“ Бог се съгласил да постави на изпитание набожния Иов и дал на сатаната свобода в това отношение. Веднага върху Иов започнали да се сипят нещастия. Савейци отвлекли добитъка му и избили пастирите, небесен огън погълнал овцете и слугите му. Халдейци отвлекли камилите му, а ураган откъм пустинята съборил къщата му и засипал в развалините синовете и дъщерите му. Иов раздрал дрехите си, обръснал си главата и като се поклонил пред Бога, казал с най-дълбоко смирение: „Гол излязох от утробата на майка си, гол ще се и завърна. Господ даде, Господ и взе (както беше угодно Господу, тъй и стана), да бъде благословено името Господне!“ Бог бил безкрайно доволен, че не се излъгал в набожния мъж и укорявал сатаната, че го наговорил да го подложи на страдания без никаква причина. Но сатаната не се признал за победен и рекъл хапливо: „Я се допри до костите му и плътта му — ще ли те благослови?“ Бог отново позволил на сатаната да действува и той покрил тялото на Иов с отвратителни циреи. Нещастникът седнал на торището и с едно чирепче изстъргвал течащата гной. На всичко отгоре съпругата му, огорчена от нещастието, го обсипала с обиди и креснала яростно: „Ти все си още твърд в непорочността си. Похули Бога и умри!“ На това Иов й отвърнал спокойно: „Говориш като безумна. Нима доброто ще приемаме от Бога, а злото да не понасяме?“ Тримата негови приятели Елифаз, Вилдад и Софар узнали за неговите нещастия. Веднага побързали да отидат при него и когато го видели в такова отчаяно положение, разплакали се, разкъсали дрехите си и посипали главите си с пепел. После седнали край него и седели така цели седем дни и седем нощи, като пазели пълно мълчание, за да почетат страданията на приятеля си. Най-сетне Иов се изтръгнал от болезненото си вцепенение и със сломен глас започнал да се вайка над нещастната си съдба: „Да бъде проклет денят, когато съм се родил. Защо не съм умрял в утробата на майка си или като бебе върху коленете й! Нима не съм мълчал, нима не съм бил спокоен човек? А въпреки това навлякох гнева божий върху себе си.“ Елифаз изслушал неспокойно тези оплаквания и му забелязал с укор в гласа: — Къде остана твоята богобоязливост, твоята сила и твоето твърдение, съвършенството на твоите пътища? Въпреки това Иов продължавал да се вайка:

Бог ме предаде на беззаконика

и ме хвърли в ръцете на нечестивци.

Бях си спокоен, но той ме потресе;

хвана ме за шията, наби ме и ме тури за цел на себе си.

Обиколиха ме стрелците му;

той разсича моите вътрешности,

без да щади, проля на земята жлъчката ми,

пробива в мене дупка до дупка,

тича върху ми като ратоборец.

Вретище съших на кожата си

и в прах сложих главата си.

Лицето ми от плач почервеня

и върху клепките ми е смъртна сянка,

макар че в ръцете ми няма крадено

и че молитвата ми е чиста.

Приятелите му се впуснали в дълъг разговор с него, при който изразили предположението, че той навярно е сгрешил нещо, защото не се наказват невинни хора. Но Иов се кълнял във всичко и призовавал Бога за свидетел, че е без грях, че страда невинно. Известно време този разговор бил слушан от един млад човек на име Елиуй. Най-сетне той се намесил в разговора на четиримата приятели и заявил, че според него и едната, и другата страна нямат право. Често пъти страданието не е наказание за сторени грехове. Неведнъж Бог изпитва тежко именно преданите му смъртни, за да ги подложи на изпитание и да укрепи добродетелите им. Иов през целия разговор проклинал съдбата си, но нито за миг не губел вяра в неизвестната мъдрост на божието провидение. За награда поради безкрайното му доверие Бог се явил пред него всред страхотен вихър и му обяснил, че напразно се мъчи да открие причината на страданията си, понеже всемогъщите и мъдри божии намерения прекрачват границите на човешкото разбиране. Иов се разкаял и Бог му върнал синовете, дъщерите и целия имот.

Данаил

Когато Навуходоносор превзел Йерусалим и взел в робство иудейския цар Йоаким, той пожелал да има в двора си младежи от еврейска царска или княжеска кръв, които искал да възпитава и образова в халдейски дух. Между красивата младеж, доведена във Вавилон, се намирали Данаил и трима негови близки другари: Анания, Мисаил и Азария. Четиримата приятели се отличавали със своята набожност и не искали да ядат поднасяните в двореца гозби, понеже не били приготвени според наредбите на Мойсей. Затова измолили от евнуха, който ги възпитавал, да се хранят само с хляб и зеленчуци. Младите хора не само изучавали историята и обичаите на Вавилон, но били посвещавани и в знанията на халдейските магове: в астрологията и изкуството да тълкуват сънища. След като завършили науките, Навуходоносор заповядал да доведат при него възпитаниците, за да ги подложи на изпит. И тогава за свое изумление се убедил, че по знания и мъдрост те надминават десетократно всички гадатели и магове на Халдея. Най-мъдрият между всички тези еврейски младежи бил обаче Данаил. Един ден Сусана, чудно красива и богобоязлива съпруга на богатия търговец Йоаким, се къпела в езерцето в своята градина. Иззад храстите я поглеждали двама похотливи старци и се приближили към нея с неприлични предложения. Когато Сусана ги пропъдила, обвинили я пред съда в прелюбодеяние. Разпитани за подробностите, те твърдели дръзко, че я видели с някакъв младеж, когото обаче не успели да хванат, защото бил по-бърз от тях. Съдът повярвал на старците и осъдил жената на смърт. Когато щели да я откарат за екзекутиране, дотърчал Данаил. Осенен от ясновидство, той викал с отчаян глас да отложат изпълнението на присъдата, защото жената е невинна. Тогава съдиите се съгласили той лично да проведе още един път следствие. Данаил разделил старците и започнал да разпитва всеки от тях поотделно. Скоро се оказало, че показанията им са противоречиви. Един уверявал, че видял престъпната двойка под едно мастиково дърво, а другият твърдял, че това било голям дъб. Станало ясно, че обвинителите лъжат, поради което били осъдени на смърт чрез убиване с камъни, а набожната жена била пусната на свобода. Случило се, че Навуходоносор сънувал сън, който го разтревожил силно. Поради това повикал в двореца си гадатели, магьосници и магове от цяла Халдея. Но те били съвсем безпомощни, защото царят бил забравил какво сънувал и искал от тях не само да му обяснят, но и да му припомнят съня. Когато му заявили, че само боговете знаят човешките сънища, той изпаднал в такава ярост, че заповядал да бъдат убити всички мъдреци в държавата му. Присъдата включвала и Данаил. Той обаче заявил на палачите, които дошли да го хванат, че е готов да открие съня на царя, затова молел да му дадат един ден време, за да се подготви. През цялата нощ той се молил, докато Йехова се съжалил над него и му открил тайната. На другия ден сутринта Данаил се изправил през Навуходоносор и рекъл: „Ти, царю, си видял насън огромен истукан. Главата му е била златна, гърдите и ръцете сребърни, коремът и бедрата му медни, а краката една част от желязо, другата част от глина. Изведнъж от близкото възвишение се търколил камък и превърнал истукана в прах, който бил разнесен от вятъра. А камъкът се превърнал в грамадна планина и тя запълнила цялата земя.“ След това Данаил пристъпил към разясняване на странния сън. „Ти си златната глава — говорел той в транс — А после ще се създаде друго царство — сребърно, после трето — медно царство. А четвъртото царство, желязното, ще смаже по-раншните и ще съществува навеки.“ Когато царят изслушал мъдрите думи, паднал ничком, възхвалил еврейския Бог и направил Данаил управител на всички вавилонски владения. По негово застъпничество той подарил живота на предсказателите и мъдреците, които бил осъдил на смърт. След известно време Навуходоносор заповядал да се издигне в равнината Деир златен истукан, висок шестдесет лакти. После събрал пред него всички князе, големци и сановници, за да се поклонят на идола. Щом засвирили тръби, пищялки, флейти и арфи, поданиците паднали ничком и отдали божествена чест на истукана. Само еврейските младежи Седрах (или Анания), Мисах (или Мисаил) и Авденаг (или Азария) стояли изправени, понеже не искали да служат на езическо божество. За наказание царят заповядал да бъдат хвърлени в запалена пещ и поръчал да я нагорещят седем пъти повече, отколкото обикновено била палена досега. Но огънят не засегнал верните изповедници на Йехова, защото за тях се грижел ангел, който ги съпровождал до мястото на екзекуцията. Когато младежите излезли от пещта, без да бъдат докоснати от пламъка, царят ги издигнал на високи държавни постове и заповядал никой под страх от смъртно наказание да не смее да хули Йехова. Скоро Навуходоносор имал втори сън. Видял дърво, обсипано с плодове, което достигало чак до небето. По клоните му било пълно с птици, а около дънера живеели диви животни. От небето слязъл ангел, разсякъл дървото, разгонил птиците и зверовете, а оставил само корените, които притиснал до земята с вериги от желязо и мед. Повикан в двореца, Данаил лесно обяснил странния сън: „Царю, дървото, това е твоята власт, която достига небето, както неговите клони. Както то, и ти ще бъдеш отлъчен от хората и ще се умопобъркаш. И тогава хората ще те изхвърлят от своята среда. Ще живееш между животните и ще ядеш трева, както воловете. А оставените корени означават, че царството ще ти бъде върнато, когато разбереш, че властта произхожда от всевишния.“ Така и станало. Царят се умопобъркал, живял между животните при най-голямо унижение, а когато след седем години здравето му се възстановило, князете и сановниците отново го възстановили на трона. Оттогава той се отказал от фалшивите богове и славел само небесния цар, който наказал неговата надменност, понижил го, а после отново го издигнал. На вавилонския трон се качил Валтасар. Веднъж той устроил в двореца голям пир, на който поканил всички свои сановници. Масите били отрупани с храна и вино и за кратко време всички пируващи, без да се изключват цариците и царските наложници, се напили. Пияният Валтасар заповядал да донесат всички златни и сребърни съдове, задигнати от Йерусалимския храм, за да пият гостите от тях. Внезапно се подала човешка ръка и написала върху стената на трапезарията три тайнствени думи: мене, текел, упарсин. В залата зацарила гробна тишина. Пируващите с облещени очи гледали видението, а царят побледнял и цялото му тяло затреперало от ужас. Данаил бил повикан отново в двореца и казал следното на царя: „Ти и твоите Господа, и твоите жени, и наложниците ти сте пили вино от съдовете на храма на Йехова. Затова той е изпратил ръката, която е писала на стената. А знаците, които е написала, означават: преброени, претеглен, разделено. Бог е преброил дните на твоето царство и ще му сложи край. Претеглен си на теглилката и си намерен твърде лек. Царството ти ще бъде разделено и дадено на мидийците и персите.“ Валтасар разбрал, че през устата на Данаил говори духът божий, затова го облякъл в пурпур, сложил му златна огърлица на шията и го издигнал в трета особа в държавата. Същата нощ пророчеството се изпълнило: Валтасар бил убит, а вавилонският трон бил зает от Дарий, цар на мидийците. Цар Дарий назначил сто и двадесет провинциални наместници, над тях поставил трима князе, а над тези князе — Данаил. Сановниците в държавата, ядени от завист, решили да съборят царския любимец. Понеже той изпълнявал вярно поверената му служба, било мъчно да го очернят пред царя. Знаели обаче неговата привързаност към Йехова и ревността му при изпълнението на религиозните задължения. Затова намислили да ударят Данаил от тази страна. Натоварен от тях, Дарий издал заповед, с която забранявал на поданиците си в продължение на тридесет дни да се молят на боговете. Данаил не можел да се съобрази с нареждането, защото противоречало на Мойсеевите заповеди. Той отварял прозореца на дома си по посока на Йерусалим и три пъти дневно се молел на Йехова. Завистниците го видели, когато се моли, и го обвинили пред царя в непослушание. Дарий много ценял и обичал Данаил, затова с тежко сърце го осъдил да бъде хвърлен в ямата, където държали гладни лъвове. След като издал присъдата, царят не вечерял и бил толкова изтерзан, че не мигнал през цялата нощ. Рано сутринта той отишъл при ямата и с плачлив глас извикал: „Данаиле, рабе на Бога, живий! Твоят Бог, комуто неизменно служиш, можа ли да те избави от лъвовете?“ На това Данаил отговорил: „Царю, жив да си вовеки! Моят Бог проводи своя ангел и затвори устата на лъвовете и те не ме повредиха, защото аз излязох пред него чист, а и пред тебе, царю, не съм извършил престъпление!“ Царят не могъл да си намери място от радост, заповядал да извадят Данаил от ямата и му върнал по-раншните достойнства. Вместо него наредил обвинителите да бъдат хвърлени в ямата, а лъвовете веднага ги разкъсали и изяли. Данаил живял още и в началото на владичеството на цар Кир. Той се радвал не само на уважение като държавен сановник, но и се прославил като вдъхновен пророк. Във видения, в които през небесата прелитали вихри, а от морето се показвали странни чудовища, предвещавал на еврейския народ освобождение от всички страдания и появяване на божи помазаник, който ще очисти греховете и ще възвърне справедливостта на земята. Този месия на народа ще седне на трон всред пламъци, а изпод краката му ще потече огнена река. Хиляди слуги ще чакат неговите заповеди, а верните ще спазват заповедите, записани в свещените книги. Когато Кир позволил на еврейските преселници да се върнат в Йерусалим, Данаил бил вече твърде стар, за да може да издържи дългия път. И той свършил живота си във Вавилон, а като висок сановник бил погребан в грамаден царски гроб.

Йона

Веднъж Йехова поръчал на Йона да отиде в Ниневия и да съобщи на грешните й жители, че унищожението й наближава. „Стани, иди в Ниневия — казал Йехова, — град голям, и проповядвай в него, защото злодеянията му достигнаха до мене.“ Но пророкът се уплашил от тази мисия, понеже му се струвало, че е безнадеждно да поучава в град, пред който Йерусалим изглеждал бедно село. Затова, вместо да тръгне на изток, той се качил на кораб в Яфа и заминал в противна посока, към Тарсис. Разгневен поради непослушанието на раба си, Йехова развихрил страхотна буря в морето. Ураганът и грамадните вълни се удряли с рев в кораба, моряците денем и нощем изливали вода през борда и се молели на своите богове за милост. В това време Йона спял дълбок сън под палубата. Кормчията го събудил и изръмжал: „Защо спиш? Стани и извикай към твоя Бог; може би Бог ще си спомни за нас и ние не ще загинем.“ За да се намери виновникът за нещастието, хвърлили жребий. Жребият паднал на Йона. Тогава моряците му казали: „Кажи ни защо ни постигна тая беда?“ Йона признал, че той навлякъл гнева на Йехова, понеже не се подчинил на волята му. „Какво да направим с тебе — питали те уплашени, — за да утихне морето за нас?“ (…) „Вземете ме и ме хвърлете в морето — отвърнал Йона примирен — и морето ще утихне за вас, защото знам, че заради мене ви постигна тая голяма буря.“ Моряците решили да се отърват от опасния пътник. Опитали се да го свалят на сушата, гребели с веслата, колкото сили имали, но не могли да стигнат до брега, тъй като побеснелите вълни ти отблъсквали обратно в морето. Не им останало нищо друго, освен да го хвърлят във водата. Тогава Йехова заповядал на един кит да погълне Йона. Пророкът седял три дни и три нощи в корема на морското чудовище, като пеел благодарствени химни за слава на Бога, който го спасил от удавяне. Когато китът го изплюл на сушата, пророкът тръгнал послушно към Ниневия. Там от сутрин до вечер обикалял по улиците, разгласявал на жителите думите на Йехова и пророчествувал, че след четиридесет дни Ниневия ще бъде разрушена. Асирийският цар повярвал на предсказанието му и се разкаял. Поданиците му трябвало да се подложат на строг пост, на домашните животни не била давана нито паша, нито вода за пиене. Като видял, че жителите на Ниневия се отклонили от лошия път, Йехова ги съжалил и отменил присъдата си. Това не се харесало на Йона. Разочарован и сърдит, той напуснал града, за да не се изложи на присмеха на хората, на които бил предсказал гибел. Недалече от Ниневия си построил колиба и там се оплаквал огорчен: „О, Господи, затова и побягнах в Тарсис, защото знаех, че ти си Бог благ и милосърден, дълготърпелив и многомилостив. А сега как изглеждам аз! Моля те, вземи душата ми, защото ми е по-добре да умра, отколкото да съм жив.“ Йехова не отговорил на пророка, но направил така, че под главата му израсло високо растение, което го засланяло от палещите лъчи на слънцето. На другия ден заповядал на червеи да прехапят корените на растението и то изсъхнало и се разсипало в прах. Същевременно от изток духнал горещ сух вятър, а слънцето пекло така безмилостно, че Йона припаднал от жегата. Йехова се обадил със следните думи: „Тебе ти е жал за растението, за което не си се трудил (…) Аз ли да не пожаля Ниневия, тоя голям град, в който има повече от сто и двадесет хиляди души невинни?“

Поучителни народни разкази

През периода на вавилонския плен между евреите в Иудея, Вавилон и Египет се развил своеобразен вид поучителни разкази, наричани „мидраш“. Това са разкази с нравствено заключение, които народът си е предавал от уста на уста за поддържане на патриотичния дух или за изразяване на някаква философска мисъл, която е вълнувала тогавашните умове. Следователно те спадат към автентичния народен фолклор. Равините навярно са си служели много често с тях при своите поучения и коментарии на Библията, та чрез тяхната алегория по-лесно да въздействуват върху слушателите.

Както всички приказки тези народни разкази се отличават с живо и драматично изложение, с богатство на образите и фабулна нишка, която не признава граница между действителността и фантазията, между съня и реалността. До известна степен те напомнят познатите арабски разкази за Синдбал Моряка или „Приказки от хиляда и една нощ“. В тях имаме същия чар на самобитна поезия, същия копнеж за правда на земята с тази само разлика, че еврейските разкази, създадени от народ, подложен на тежки изпитания от историята и дълбоко религиозен, съдържат философски мисли с по-голямо значение, свързани с вековечните проблеми за живота и смъртта, за страданията и щастието, за Бога и човека.

Фабулата на тези разкази се развива върху фона на познати нам от другаде исторически факти. 3 тях се споменават такива градове като Ниневия, Вавилон или такива царе като Навуходоносор или Валтасар. Анонимните автори дори проявяват понякога известно познаване на отношенията, които са съществували например в двора на вавилонския цар. В това отношение обаче те са, общо взето, лъжливи и нямат нищо общо с историята. От момента, когато бяха разчетени документите на месопотамските царе, мъчно можеше да се поддържа тезата, че това са автентични исторически предания, които трябва да се приемат буквално, и днес дори привържениците на най-традиционните възгледи за Библията ги причисляват към произведенията на литературната фикция.

Като пример може да послужи Книгата на Иудит. В нея се явява съвсем не историческият мидийски цар Арфаксад, покорител на източните народи и основател на град Екбатан. Халдейският цар Навуходоносор е наречен асирийски владетел, чиято резиденция е разрушената вече през неговия живот Ниневия. Олоферн, който е бил персиец, естествено, че не е могъл да бъде главнокомандуващ на асирийската армия. С една дума, би било наивност да продължаваме да поддържаме, че това е историческа книга.

И все пак въпреки всичко не може да се отрече възможността тя да е ехо от известни действителни събития. Изследователите са се мъчели да разшифроват историческите рамки на нейната фабула и са стигнали до убеждението, че тя се отнася до владичеството на персийския цар Артаксеркс III Охоз, който царувал през годините 358–337 пр.н.е. Защото от документите се знае, че неговият главнокомандуващ се е наричал Олоферн и че негов помощник бил евнухът Вагой. И двамата са споменати в книгата Иудит.

Артаксеркс III бил жесток и надменен човек. През неговото царуване управителите на провинциите, наричани сатрапи, се разбунтували, а Египет се вдигнал на въстание. Първият му поход срещу разбунтувания васал завършил с неуспех. При вестта за поражението му Финикия, Кипър и част от Сирия също се присъединили към въстанието. След като сложил ред в Азия, Артаксеркс се отправил бързо през Ханаан за Египет и в 341 г. пр.н.е. отново го превърнал в персийска провинция.

Историкът на църквата от V век Евсевий твърди, че през време на похода до Египет Артаксеркс извлякъл значителен брой евреи от Ханаан и ги настанил в Хиркания на Каспийско море. Ако депортацията наистина се е случила, тогава тя трябва да е имала наказателен характер. По всяка вероятност евреите са се присъединили към общото въстание и обсадата на Ветуил била един от неговите епизоди.

Книгата на Иудит била написана въз основа на устни предания най-вероятно през периода на макавейските въстанически борби. Като са се борили с превъзхождащите ги сили на Селевкидите, евреите са разпространявали този вид разкази, за да докажат с исторически примери, че Йехова никога не изоставя своя народ в трагични и преломни моменти. Следователно това е било нещо като пропагандна литература, която трябвало да разпалва храбростта и упоритостта на въстаниците.

Подвигът на Иудит, макар и героичен, все, пак от морално гледище будел известни съмнения. Освен това оригиналният еврейски текст е изчезнал и се запазили само преводите на гръцки и латински. По тия съображения палестинските евреи не са признали Книгата на Иудит за свещена. Но католическата църква я причислила към каноническите писания и я включила в списъка на библейските книги.

Типична източна приказка е приключението на Естир и Мардохей в двора на персийския цар в Суза. Буйната фантазия на разказвача е преувеличила по прекален начин всички епизоди: царският пир продължава сто и осемдесет дни, персийските момичета биват помазвани с благоухания цели дванадесет месеца преди представянето им на царя. Естир се готви да влезе в брак чак четири години, бесилката, на която бил обесен Аман, била петдесет лакти висока, а евреите убили седемдесет и пет хиляди неприятели.

Акцията на тази драматична история се развива през царуването на персийския цар Ксеркс (485–465 г. пр.н.е.), наричан в Библията Асревус[1]. Интересно е, че съпругата му Астин е вероятно първата в историята представителка на суфражетките, която с непослушанието си е предизвикала безпокойство всред мъжете от персийската аристокрация.

Авторът на Книгата на Иудит не е известен, но, както сочат многобройните чуждици от персийски език в еврейския текст, както и познаването от него до известна степен на дворцовите отношения, той трябва да е бил някакъв евреин, който е живеел в Суза през времето, когато в Палестина се е водила макавейската война. Авторът е бил надарен с литературен талант. Стилът му е жив и цветист, фабулата изобилствува с драматични напрежения, поразява също така богатството от образи, пълни с пластика и колорит. По-късно първоначалният текст е бил допълван с разни добавки от други автори и в това окончателно положение се намерил в Библията.

Някои изследователи смятат, че авторът е взел основната нишка на разказа от вавилонската или персийска митология, при все че досега не са намерили никакви конкретни доводи затова. Те се основават само на факта, че името Естир несъмнено произхожда от богинята Ищар[2] а името Мардохей — от вавилонския бряг Мардук. Те допускат освен това, че цялата история е измислена, за да се драматизира богослужението на празника Пурим, чийто произход и име досега не са обяснени по задоволителен начин.

Книгата на Естир мъчно може да, бъде причислена към религиозната литература. Името на Бога е споменато там само веднъж, а клането на еврейските неприятели се намира в ярко противоречие с принципите, които проповядвали великите пророци Йеремия, Исай и Иезекиил. Въпреки това еврейските свещеници са я причислили към поучителните книги на Библията, наричани „кетубим“. И досега четенето на нейния текст е основа на обредите на правника Пурим. Първите християни са я отхвърлили, но католическата църква по-късно я причислила към каноническите книги.

Книга, която стои на границата между историческите и дидактичните книги на Стария завет, е и книгата на Товит, наречена така по името на известния й герой, приключенията на когото са представени по много цветист и картинен начин. Във встъплението си авторът на книгата отбелязва историческия фон, върху който развива своя разказ, говори за царуването на историческите асирийски царе Енемесар (по-скоро Саргон) и Сенахирим, но едновременно, в по-нататъшния разказ, споменава персийските градове Рага и Екбатана, без да се грижи за съгласуване на хронологичните разлики от по 100–200 години. Съветите, които старият Товит дава на сина си, живо припомнят житейските максими, с които е пълна литературата на семитските народи. Вярата в ангели, сатана, отвъдземни същества е взета от персийската религия, с която евреите са се срещнали през изгнанието си.

За шедьовър на библейската литература се смята Книгата на Иов. Живото описание и стил, драматичното степенуване на действието, смелостта на философската мисъл и пламенните чувства — ето качествата на този трактат, поема и драма едновременно. Името на божия мъченик е станало всеобщ синоним за всички нещастия или катастрофи. Изразът „Йовова вест“ е интегрална съставна част в полския език.

Книгата е съставена от три/основни части: пролог в проза, поетически диалог и епилог, който има характер на „хепи енд“. В резултат на лингвистичните изследвания се предполага, че средищната част, а именно разговорът на приятелите върху смисъла на страданието, е по-късна добавка.

Разказът в днешната му редакционна форма вероятно произхожда от III век пр.н.е., следователно от елинската епоха. Неизвестният еврейски автор или компилатор не е създал обаче оригинално произведение, а е задлъжнял много на шумерските писатели. Това фрапиращо откритие дължим на американския ориенталист Самуел Крамер, автор на книгата „Историята започва в Шумерия“. Като е разчитал табличките с клинообразно писмо, изкопани от развалините на Нипур, той попаднал на поема за някакъв шумериец, който е несъмнено първообраз на библейския Иов. Той бил човек богат, щастлив, мъдър и справедлив, обкръжен от многобройно семейство и приятели. Внезапно го сполетели болести и страдания, но той не хулел своя Бог, не се чувствувал огорчен от него. Покорно се предал на волята му и само всред плач и стонове го молел за милост. Трогнат от неговото смирение и набожност, Бог най-сетне се смилил над него и му възвърнал здравето.

Сходството във фабулната нишка и в ръководната мисъл е толкова поразително, та мъчно можем да се съмняваме, че няма непосредствена зависимост между двете версии. Трябва обаче да помним, че ги делят две или три хилядолетия на развитие на религиозните представи. Еврейският разказ, макар и основан на шумерска нишка, е много по-красив, по-съвършен от литературно гледище и по-зрял в своята философия.

Ние се срещнахме още при пророците с проблема, с който се занимава разказът. Става въпрос за човешката отговорност, за страданието и вината. В Петокнижието този въпрос е разрешен по прост начин с помощта на концепцията за колективната отговорност. Поколенията трябва да страдат за вините на бащите дори когато сами са невинни. Но този фатализъм не е могъл да се задържи след узряването на етичния монотеизъм, защото колективната отговорност е оставала в ярко противоречие с понятието за божията справедливост. Йеремия и Иезекиил поучавали, че всеки човек лично отговаря пред Бога за своите дела, и с това са излезли против осветената теза на Петокнижието. Това в същност била революционна крачка, която представлява огромен напредък в религиозното мислене.

Той обаче не е разрешил проблема, който вълнува човека, а по-скоро го е усложнил, защото, ако всеки човек отговаря индивидуално за делата си, тогава защо страдат праведните и богобоязливи хора? Ако Бог е справедлив, тогава защо ги мъчи с болести, бедност и със смъртта на най-близките и най-скъпите им?

С тези въпроси именно се занимава книгата на Иов. След продължителна дискусия между приятелите на Иов, която се върти в омагьосан кръг, обажда се младият Елиуй и предлага разрешение на загадката, което е в същност капитулация: Бог измъчва преданите си смъртни, за да постави на изпитание тяхната набожност и да укрепи добродетелите им. Тогава всички участници в разговора приемат обясненията на младежа, без да забележат, че жестоките методи за изтезаване на хората са също така противоречиви на понятието за справедливост, както болестта, страданието и загубата на близките.

Към литературните фикции трябва да причислим, разбира се, и Книгата на Данаил. Чудесата, апокалиптичните пророчества и лъжливите исторически факти не оставят никакво съмнение в това отношение. Авторите на разказа на всяка крачка показват непознаване на историята на Вавилон и Персия, объркали са индийските и персийските царе, а от халдейците са направили анахронична класа от жреци-магове, като Данаил наричат архимаг.

Особено фантастични са сведенията за споменатите в разказа царе. Навуходоносор издига огромен златен истукан и заповядва на народа да му отдава божествена Почит. После почита Бога на Израил и издава нареждане, че който каже нещо лошо за този Бог, ще бъде осъден на смърт. Дарий заповядва на поданиците си в продължение на тридесет дни да не се молят на никакъв бог, а когато Данаил излиза от ямата на лъвовете, заповядва на всички подчинени народи да приемат вярата на Мойсей.

Естествено, че образът на тримата млади евреи, които излезли незасегнати от горящата пещ, както и на Данаил, който седи в ямата всред послушни лъвове, има много приказен чар и затова винаги е действувал върху въображението на народа и на хората на изкуството. Най-популярно обаче е чудото с тайнствената ръка, която пише на стената на залата за пируване трите загадъчни думи: „мене, текел, упарсин“.

Тяхното значение още продължава да бъде предмет на научни спорове. Работата се състои в това, че в еврейското и арамейското писмо не се пишат гласните, а само съгласните. В зависимост от това, дали между тези съгласни имаме например „а“ или „е“, се променя смисълът на тези думи. Поради това е приета интерпретацията, която срещаме в Книгата на Данаил.

Въпреки натрупаните невероятности в разказа намираме някои моменти, които са ехо от истински събития. Това се отнася например за седемгодишното умопобъркване на Навуходоносор. От другаде вече знаем, че наистина не този цар, а наследникът му Набонид е боледувал седем години от някаква психична болест. Хвърлянето в огнена пещ било наказание, което се прилагало твърде често във Вавилон. Дълго време оставаше неизяснена загадъчната бележка, че цар Валтасар направил Данаил трета особа в царството си. Защо именно трета, а не втора? Въпросът бе изяснен едва от археологията. Оказа се, че Валтасар бил син на Набонид и през неговото царуване бил регент, който управлявал във Вавилон. Щом следователно Валтасар бил второ лице в държавата след живия си баща, Данаил като негов пръв министър могъл да заеме само третото място в йерархията. Естествено, че тези подробности не са променили гледището за историчността на Книгата на Данаил, но доказали, че главната нишка на фабулата е създадена във вавилонска среда. Защото трябва да знаем, че книгата се дели на две части, написани от двама различни автори в различни периоди от време: на много популярен фабулен разказ и на пророчество, издържано в стила на апокалиптично видение.

Както Книгата на Иов, така и Книгата на Данаил са черпели сокове от чужда митология. В разкопките на Угарит е открита поема, която произхожда от XIV век пр.н.е. В нея се възпява съдбата на някой си Данаил и сина му Ахат. Героят бил мъдър и справедлив съдия, който защищавал вдовиците и сираците. Достатъчно е да се каже, че най-вероятно еврейските писатели са взели именно от тази поема идеята за своя разказ за Данаил.

В апокалиптичната част, която съдържа пророчества, се предсказва появяването на четирите поредни царства: вавилонското, персийското, индийското и гръцкото. Ясната алюзия за оскверняването на Йерусалимския храм, което станало през царуването на Антиох Епифанес в 167 г. пр.н.е., показва, че в окончателната си редакция тази книга е създадена в късната елинска епоха. Доказателство са впрочем многобройните гръцки думи, пръснати из арамейско-еврейския текст.

За евреите това е било тежко време на борби за религиозна независимост. Пророчеството трябвало да даде надежда на потиснатите сънародници и да поддържа тяхната вяра в победата. Във видения, напоени с горещ патриотизъм, книгата предрича на евреите идването на Син Человечески, който ще ги избави от чуждия гнет. Възвестява също настъпването на царството божие на света. Но тия месиански идеи нямат детерминистичен характер. Пророчеството ще се изпълни само тогава, когато хората очистят сърцата си от греха и станат праведни.

Както виждаме от това, Книгата на Данаил подчертава подобно на пророците и на Книгата на Иов личната отговорност на човека пред Бога. Нейните месиански идеи са оказали дълбоко влияние върху първоначалното християнство, а споменатият в нея Син Человечески станал титла на Исус от Назарет.

Към тази група от алегорични народни разкази спада най-сетне Книгата на Йона. Бурните и живописни перипетии на пророка са типична творба на еврейския фолклор, но изследователите подозират, че изворите на тези разкази се крият в неизвестен месопотамски мит. Рибата или морското чудовище, което погълнало Йона, твърде живо напомня митичния змей на хаоса Тиамат.

Книгата сигурно е създадена след вавилонския плен. Библейските тълкуватели са се мъчили да разшифроват нейния уж алегоричен смисъл. Израил — казват те — имал да изпълни пророческа мисия всред другите народи, но понеже не се справил с поверената му задача, по волята на Йехова бил погълнат от Навуходоносор-чудовището.

За нас обаче е много по-важна ръководната мисъл, която е включена в завършека на фабулата. Когато Йона се разсърдил, че Ниневия не била разрушена, Йехова му дава нагледен урок за справедливост. Щом той съжалил изсъхналото растение, нима и Йехова не е трябвало да се смили над големия град, в който покрай грешниците живеят праведни хора, невинни деца и животни. Какъв напредък в разбиранията на Йехова в сравнение с Йехова на Мойсей, Исус или съдиите![3]

Всички тези идеи, които кълнят в пророчествата на Йеремия, Исай и Иезекиил, както и в дидактичните разкази, естествено е трябвало да повлияят творчески на по-нататъшното развитие на религиозните концепции. Силна светлина върху хода на този интересен процес хвърлиха откритите в пещерите край Мъртво море свитъци. През 1947 г. керван от пастири от бедуинското племе тамири спрял на почивка в скалистата местност близо до извора Анин Фешха. И тогава едно малко момче, като търсело заблудило се козле, открило в една от многобройните пещери големи глинени делви, пълни с някакви тайнствени свитъци.

Както се установило по-късно, това били дълги ленти от овча кожа, покрити с архаични знаци от еврейско писмо.

Отначало стойността на откритието не била разбрана. Едва когато част от свитъците попаднала в Съединените щати, а част в сирийския православен манастир „Свети Марко“, очите на учените се отворили. Прославеният ориенталист Уилям Ф. Олбрайт не се поколебал да нарече тези свитъци „най-голямото откритие на нашия век“.

Работата се състояла в това, че свитъците съдържат текстове на Стария завет от III или II век пр.н.е. Понеже най-старото копие, открито дотогава, е от IX век на н.е., свитъците имат неоценимо значение за филологическите сравнителни проучвания за обясняването на много спорни или неразбрани библейски откъси.

Шумът, който се вдигнал около свитъците, както и съобщението за платените за тях суми (за част от свитъците американците са платили 250 хиляди долара) достигнали чак до арабската пустиня. По скалистите безлюдни места около Мъртвото море се зароило от бедуински търсачи, които претърсвали многобройните пещери и пукнатини. А резултатът бил изключително обилен: в двадесет и пет пещери търсачите намерили няколкостотин свитъци и хиляди късове с еврейско, арамейско и гръцко писмо. По-нататъшните търсения, вършени вече систематично и научно от археологически експедиции, трупат нови и нови находки. В този момент материалът е толкова голям, че според учените ще минат най-малко петдесет години, докато текстовете бъдат подредени и обработени научно. Но и сега вече се знае, че между тях се намира Книгата на Йеремия, коментар към Книгата на Хабакук, както и апокалиптичната творба за „Война на синовете на светлината със синовете на мрака“.

Естествено явява се интригуващият въпрос, по какъв начин тези свети писания са се намерили в безлюдните пещери край Мъртво море. С този въпрос се зае специална археологична експедиция през 1951 г. и скоро съобщи резултатите от изследванията си.

Недалече от пещерите се намират развалини, от години смятани за остатъци от римска крепост. Арабите ги наричали Хирбет Кумран. Някога тези развалини са представлявали комплекс от постройки, издигнати от блокове дялан камък и покрити с покрив от палмови стъбла, тръстика и тиня. В разкопалите развалини археолозите са различили трапезария, спални, кухни, занаятчийски работилници, клозети, два басейна за къпане с ритуално предназначение, както и складове.

Най-важното откритие обаче била залата, наричана „скрипториум“, където писари извършвали преписи на свещените книги. Там са се запазили каменни маси с пейки и преди всичко няколко мастилници от бронз и глина, в които още имало следи от мастило. В подземните складове всред купища от керамични чирепи били намерени цели също такива цилиндрични глинени съдове, в каквито били пазени откритите свитъци. Следователно не може да има никакво съмнение, че собственици на свитъците били хората, които живеели в тази постройка.

Освен това от развалините били извадени много монети. Най-старата произхождала от 125 г. пр.н.е., а най-новата — от 68 г. пр.н.е. Следите от пожар свидетелствуват, че през тази година е настъпил насилствен край на тайнствената постройка.

Археолозите дошли до убеждението, че това е било манастир на еврейската секта есеи, които избягали от Йерусалим, за да се спасят от преследванията на Сенахирим. Тази си хипотеза те основават не само на все пак достатъчно убедителните археологични находки, но и на сведенията от древни пътешественици и летописци. Така например римлянинът Плиний Стари разказва, че при пребиваването си в Палестина посетил голям манастир на есеите края Мъртво море. По всичко изглежда, че това е същият манастир, чиито развалини са изкопани в Хирбет Квумран. За есеите пише и еврейският историк Йосиф Флавий, както и гъркът Филон от Александрия.

Намерената в развалините монета от 68 г. н.е. ни дава възможност да се досетим каква е била съдбата на манастира. В Йерусалим избухнало въстание на еврейското население. Срещу бунтовниците бил изпратен X римски легион, известен със своята жестокост. След като храмът в Йерусалим бил изгорен, а въстанието потушено с кръв, есеите не могли да си правят никакви илюзии за своята съдба. Наемниците грабели страната и постепенно се приближавали до манастира. Братята се погрижили преди всичко да спасят свещените книги. Ценните свитъци сложили в непосещавани от хората пещери с надежда, че в бъдеще, когато военната буря мине, ще могат да възобновят дейността си.

Между намерените в пещерите документи особено ценен се оказал свитък, който съдържал ритуалните предписания, вярвания, нравствените поучения и организационните принципи на есеите. От този документ узнахме, че всичко у тях е било обща собственост. Всеки ден при залез-слънце членовете на сектата се обличали празнично, получавали в басейна всекидневно кръщение и сядали на обща вечеря, при която главата на манастира благославял хляба и виното. Есеите проповядвали между другото любов към ближния, бедност, необходимост да се дава милостиня, порицавали робството и вярвали в идването на божи помазаник, учител на правдата, който ще въведе нов ред на земята.

Шумът, който се вдигна около този документ, продължава и до ден-днешен под названието „борба за свитъци“. На тази тема в западните страни са написани стотици статии и книги.

Коя е причината, за да предизвика този свитък такива страстни спорове? Работата е там, че есеите са във всяко отношение поразително подобни на първите християни.

Това е дало основание на известна група ориенталисти начело с Дюпон-Сомер да изразят възгледа, че есеите представляват онова свързващо звено между иудаизма и християнството, чиято липса науката чувствуваше толкова болезнено.

[1] В българския превод на Библията се говори за Артаксеркс. — Б.пр. ↑

[2] Астарта. — Б.пр. ↑

[3] Разговорът на Авраам с Бога на идентична тема е без съмнение по-късна прибавка, произхождаща от периода след вавилонския плен, когато проблемът за справедливостта на земята бил много актуален. — Б.авт. ↑

Хронологична таблица

ок. 1850 пр.н.е.

Авраам в Ханаан

ок. 1250 пр.н.е.

Изход под водачеството на Мойсей

1220–1200 пр.н.е.

Нахлуване на израилтяните в Ханаан под водачеството на Исус Навин

1200–1025 пр.н.е.

Епоха на съдиите

1030–1010 пр.н.е.

Цар Саул

1010–970 пр.н.е.

Цар Давид

ок. 1000 пр.н.е.

Превземането на Йерусалим от Давид

970–931 пр.н.е.

Цар Соломон

Израилско царство — 931–721 пр.н.е.

932–911 пр.н.е.

Иеровоам I

911–909 пр.н.е.

Нават

90–885 пр.н.е.

Вааса

885–884 пр.н.е.

Ила

884 пр.н.е.

Замврий

884–874 пр.н.е.

Амврий — основаване на Самария

874–853 пр.н.е.

Ахав

853–852 пр.н.е.

Охозия

852–842 пр.н.е.

Иорам

842–814 пр.н.е.

Ииуй

814–798 пр.н.е.

Иоахаз

798–783 пр.н.е.

Иоас

783–743 пр.н.е.

Иеровоам II

743 пр.н.е.

Захария

743 пр.н.е.

Селум

742–738 пр.н.е.

Менаим

738–737 пр.н.е.

Факия

737–732 пр.н.е.

Факей

732–724 пр.н.е.

Осия

721 пр.н.е.

Саргон II превзема Самария. Преселване на десетте израилски племена.

Иудейско царство — 931–587 пр.н.е.

932–915 пр.н.е.

Ровоам

915–912 пр.н.е.

Авия

912–870 пр.н.е.

Аса

870–849 пр.н.е.

Иосафат

849–841 пр.н.е.

Иорам

841 пр.н.е.

Охозия (убит от израилския узурпатор Ииуй)

841–835 пр.н.е.

Готолия

835–797 пр.н.е.

Иоас

797–781 пр.н.е.

Амасия

781–740 пр.н.е.

Озия

740–736 пр.н.е.

Иоатам

736–721 пр.н.е.

Ахаз

721–687 пр.н.е.

Езекия

700 пр.н.е.

Сенахирим опустошава Иудея. Езекия плаща контрибуция.

687–642 пр.н.е.

Манасия

642–640 пр.н.е.

Амон

640–609 пр.н.е.

Иосия

622 пр.н.е.

Намирането на „Книгата на Закона“ — Реакция на иеховизма

609 пр.н.е.

Иоахаз

609–598 пр.н.е.

Йоаким

605 пр.н.е.

Навуходоносор побеждава Египет при Каркемиш

598 пр.н.е.

Иехония — Обсада на Йерусалим и пленяване на Иехония

598–587 пр.н.е.

Седекия

587 пр.н.е.

Разрушаването на Йерусалим от Навуходоносор. Преселване на евреите.

582–581 пр.н.е.

Ново преселване

След Вавилонския плен

538 пр.н.е.

Едикт на Кир, с който се разрешава на изселените да се върнат в Йерусалим

538 пр.н е.

Възстановяване олтара върху развалините на Йерусалимския храм

520–515 пр.н.е.

Възстановяване на храма

167–164 пр.н.е.

Преследване на евреите от цар Антиох Епифан. Клане в Йерусалим. Въвеждане на култа на Зевс в Йерусалимския храм. Въстание на Макавеите.

63 пр.н.е.

Помпей завладява Йерусалим

70 н.е.

Разрушаването на Йерусалим от Тит

130 н.е.

Адриан строи град Аелия Капитолина върху развалините на Йерусалим

132–135 н.е.

Еврейско въстание под водителството на Бар Кохба

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.